© Lenka Potůčková, 2023

ISBN 978-80-249-4995-6

Obsah

1945

Jaro 1943

Jaro 1945

Jaro 1943

Jaro 1945

Jaro 1943

Jaro 1945

Jaro 1943

Jaro 1945

Jaro 1943

Jaro 1945

Zima 1944

Jaro 1945

Začátek léta 1945

Léto 1945

Podzim 1945

Zima 1945

Zima 1946

Jaro 1946

Léto 1946

Podzim 1946

Zima 1946–1947

Jaro 1947

Léto 1947

Podzim 1947

Zima – jaro 1948

Podzim 1948

Jaro 1949

Léto 1949

Zima 1949–1950

Léto 1950

Podzim 1950

Zima 1951

Jaro 1951

Léto 1951

Zima 1952

Léto 1952

Podzim 1952

Jaro 1953

Léto 1953

Zima 1953

Zima 1954

Jaro 1954

Léto 1954

Zima 1954–1955

Jaro 1955

1945

Ve vzduchu vonělo jaro. První poválečné jaro nesoucí v sobě novou naději. Příroda a vůbec celý svět se začaly probouzet. Vzpamatovávat se z té strašlivé hrůzy jménem válka, kdy bylo na denním pořádku zabíjení. Stín smrti, pach krve, spálenišť a benzínu mizely jen pomalu. Zlo tu panovalo příliš dlouho.

Šla po cestě, která se vinula mezi loukami a remízky. Kolik už dnů? Nepočítala to. Vlastně na tom ani nezáleželo. Přežila, a to bylo teď to nejdůležitější. Vracela se z pekla. Zničenou, znásilněnou krajinou, zbrázděnou šrapnely, rozbitými domy a zmučenými lidmi.

Německo byla poražená velmoc. Neslo vinu za rozpoutanou apokalypsu a teď bylo nuceno nést i trest. Bez slitování.

Na všech frontách už vládl mír a vítězné armády sklízely triumf. Osvobozená města i vesnice je vítaly s neudržitelnou radostí. Lidé se věšeli na tanky. Ženy objímaly vojáky a muži vytahovali ze skrýší pálenku na posilněnou. Euforie byla opojná a nakažlivá. Nikdo si nevšiml, že v jejím stínu se plíží silná touha po odvetě, po pokoření již poraženého nepřítele.

Zpočátku cestovaly ve třech. Spolu s ní ještě Polka Agnieszka, která se vracela do Poznaně, a Němka Helga mířící do Lipska. Když pak jedna druhou postupně opouštěly, loučily se s vědomím, že se už nikdy neuvidí. Byly tak dlouho spolu, že jí najednou přišlo zvláštní, že zůstala sama. Člověk je na světě vlastně vždycky sám.

Den byl u konce a slunce začalo slábnout. Další večer bez jídla a noc bez postele. Pořádně se nenajedla už hodně dlouhou dobu. Zvuk motoru přicházel zpočátku z hodně velké dálky. Na okamžik se zastavila a zaposlouchala. V uplynulých měsících, když byla nucena žít mnohem hůř než zvíře, se u ní objevily zvláštní schopnosti. Lépe slyšela a vnitřně dokázala vycítit blížící se nebezpečí, což jí neustále nabádalo k ostražitosti. V nelidských podmínkách si osvojila prapůvodní instinkty zvířete.

Blížili se lidé, kteří by jí mohli poskytnout jídlo, možná ji kus cesty svézt, pomoci jí. A přesto se s nimi nechtěla potkat. Seskočila z cesty do příkopu a rozeběhla se k nedalekým křoviskům. Měla štěstí, že tu byly a mohla se v nich schovat.

Motor zesílil. Přikrčila se těsně k zemi, se kterou téměř splývala. Pneumatiky zvířily prach. Zabořila tvář do hlíny. Určitě si jí nemůžou všimnout. Cítila tlukot srdce. Motor se začal vzdalovat. Teprve teď trochu zvedla hlavu. Skrz křoví viděla zadek vojenského náklaďáku. Rusové. Osvoboditelé. Čekala tak dlouho, dokud motor neutichl docela. Teprve pak se odvážila vstát. Na cestu se už nevrátila. Přes louku zamířila k remízku. Na noc se tam schová. S vojáky se rozhodně setkat nechtěla.

Les představoval nebezpečí, ale zároveň poskytoval úkryt. A ona vlastně neměla na vybranou.

Jaro 1943

Kdyby na okně nebylo zatemnění, mohla by vidět do vnitřního areálu nemocnice. Viděla by kapky deště stékající po skle a možná i svůj obraz odrážející se od tmavého okna.

Noc byla v polovině a lékařský pokoj ozařovala tlumená stolní lampa. Noční služba za pár hodin skončí. Ještě pár hodin v jeho přítomnosti a pak se zase rozejdou. Jako skoro každý den. Vedle sebe, ale ne spolu.

Pootočila hlavu. Seděl v křesle, a když si všiml jejího pohledu, usmál se na ni. Jak dlouho to takhle může trvat? Jak dlouho to vydrží? Copak tohle je život? Tohle přece ve skutečnosti nechtěla.

„Vladimíre, co s námi dvěma bude dál?“ Ta otázka se nedala zastavit.

„Cože? Jak dál?“ Pořád se ještě usmíval. Vstal, přišel k ní a lehce ji objal.

„S tebou a se mnou.“

„O tom jsme už přece mockrát mluvili.“ Nechal ruce poklesnout a v hlase se mu odrazila nevole.

„Já vím, ale v budoucnu...“

„... nemůžu teď Veroniku opustit, je už zase na klinice,“ nenechal ji domluvit.

Uvědomila si, že začne každým okamžikem plakat.

„Všechno si vynahradíme. Budu mít teď pár dnů i nocí,“ naklonil se k ní, „víc času.“

Nočních služeb, chtěl snad jistě říct, napadlo ji. O dnech pochybovala.

„Jistě,“ hlesla.

„Budeme spolu, co to půjde.“ Proč měla pocit, že v tom slyší podtón falše.

„Promiň, ale musím se ještě podívat na pana Kovaříka. Večer měl bolesti.“ Hlas jí zněl cize, ale co na tom záleželo.

Došla ke dveřím, stiskla kliku a rázem se ocitla na dlouhé nemocniční chodbě.

Pláč propukl naplno. Snad ho nenapadne jít za ní. Nenapadlo.

MUDr. Vladimír Soukup vstoupil do jejího života úplně neplánovaně. Zamilovanost, euforie, prvotní zaslepenost. Bylo jednoduché podlehnout. Tisíckrát to už chtěla ukončit a tisíckrát to nedokázala. Věděla, že to nemá smysl, že se upíná k něčemu, co nemá budoucnost, a přesto v tom setrvávala. Byla asi naivní, když si myslela, že by mohli být spolu. Normálně, jako jsou spolu jiní. Musel by chtít změnit svůj život. A čím víc ho poznávala, tím víc si uvědomovala, že vlastně nechce. Ale takhle to zase už nechtěla ona.

Setřela slzy a vysmrkala se.

Pan Kovařík, její výmluva pro to, aby mohla odejít, byl tichý starý pán po operaci žaludečních vředů. Za všechno pořád děkoval a pro sestřičky měl úsměv. Pootevřela dveře a nahlédla dovnitř. Spal, stejně jako další tři muži, kteří s ním sdíleli pokoj.

Noc pokročila. Obejde další pokoje a pak už jistě přijde osvobozující ráno.

V zrcadle viděla svou unavenou tvář. Musí jít domů a vyspat se. Ale ještě předtím to musí vyřídit. Teď, protože kdyby to odložila, už by se k tomu neodhodlala.

„Věro, můžu s tebou mluvit?“ Otevřela po zaklepání dveře a vstoupila dovnitř.

Vrchní sestra seděla za stolem a něco horlivě sepisovala.

„Pojď dál,“ zvedla hlavu od papírů.

„Mohla bych tě poprosit, abys mi už nedávala noční služby.“

„No, výborně,“ vpadla jí do řeči. „Už jsem ti to chtěla sama navrhnout. Ostatní děvčata by si z tebe měla brát příklad. Tolik nočních, co máš ty, tu žádná neodsloužila.“ Změřila si ji. „Zdáš se mi v poslední době unavená a bledá. Je jaro, potřebuješ taky trochu na slunce.“ Podívala se znovu do papírů před sebou. „Tak ještě zítra, a pak konec. Zrovna to tady sepisuju. Dám ti denní. A teď už utíkej domů. Vidím na tobě, že už sotva stojíš na nohou.“

„Děkuju ti, Věro.“

„No, nemáš vůbec za co.“

Když se převlékla do civilních šatů, měla pocit, že ze sebe nesvlékla jen sesterskou uniformu, ale odvalila i těžký balvan.

Jaro 1945

Našla si úkryt mezi křovisky. Cítila se naprosto vyčerpaná. Jak daleko je ještě na hranice? Kolik ještě dnů nekonečného putování? A bude to v Čechách stejně zničené a zbídačené jako tady v Německu?

Na cestu dostaly trochu jídla od Červeného kříže, ale dlouho jim nevydrželo. Chleba a hrnek mléka jim dal sedlák, kterého náhodou potkaly a který je svezl kus cesty. Starý muž přišel v minulé válce o nohu, a tak ho do té další už neodvedli. Vlastně měly pořád hlad. A všechny snily o tom, co všechno si dají k jídlu, až budou zase doma. Ani jedna z nich si netroufala odhadnout, jestli najdou svoje domovy takové, jaké je opouštěly. Třeba už ani žádné domovy nemají.

Nocovaly stejně jako ona teď. Vyhýbaly se vesnicím i domům. Jak rychle se z člověka stane zvíře s prapůvodními instinkty.

Z nohou si odmotala hadry, které alespoň částečně držely pohromadě rozpadající se boty. Chodidla měla rozedřená, ale fyzickou bolest skoro nevnímala. Bolest byla relativní. Po tom, co zažila, nebylo tohle vůbec nic. Na sobě měla pořád vězeňskou uniformu, přes kterou si natáhla odřený kabát, který dostala od sestry z Červeného kříže. Potřebovala by civilní šaty a pořádné boty. A hlavně jídlo.

Věděla, že v tomhle stavu už nedokáže jít dlouho. Byl to vlastně zázrak, že dokázaly překonat takovou vzdálenost. Zesláblé útrapami, věčným hladem, úmornou prací. Nabytá svoboda jim vlévala do žil energii a stala se neviditelným hnacím motorem.

Jenže teď byla zase sama a Agnieszka a Helga byly už nenávratně daleko. Nad hlavou jí šuměly koruny stromů. V lese se mohli ukrývat další vězni vracející se domů, demobilizovaní vojáci, místní lidé, kteří ztratili domov, zdivočelá zvířata. Zavřela oči. Usne zase přerývavým spánkem. Stejným jako v předešlých nocích.

Ráno bylo chladné a rosa nepříjemně studila. Uvědomila si, že má nohy ztuhlé na kost. Začala rychle hýbat chodidly sem a tam a třít je rukama. Pak si na ně natáhla boty a znovu kolem nich ovázala hadry. Byl čas jít dál.

Pomalu vstala. Zatočila se jí hlava. Zavrávorala a musela se znovu posadit. Byla tak zesláblá, že by tady nejraději zůstala ležet. To ale právě udělat nemůže. Nesmí! Znovu se přinutila vstát. Kousek od sebe uviděla ležet ulomenou větev. Dobelhala se k ní a shýbla se. Poslouží jí jako hůl. Neuměla si vysvětlit, že ještě včera dokázala utíkat. Musí sehnat něco k jídlu a pití. Nemůže to vzdát, teď když se zachránila.

Dovrávorala zpátky k cestě. Blankytné nebe a sílící slunce slibovaly příjemný den. Silnička mizela na horizontu. Co je za ním? Další nekonečné kilometry? Vesnice? Město? Lidé? Ještě chvíli zůstala stát na místě a pak znovu vykročila.

Cesta vedla do údolí, kde zahlédla osamocené stavení. Jistě tam žijí lidé, kteří mají nějaké jídlo. Euforie v ní probouzela novou naději a zalarmovala zbytky jejích sil.

V příštím okamžiku ale rychle padla na zem a přikrčila se těsně k ní. Vojenský náklaďák, který ji včera míjel, stál vedle stodoly. Uvědomila si svou zranitelnost. Byli tak blízko. Kdyby je napadlo, mohli jí v lese během noci objevit. A kdyby si jich teď nevšimla, mohla jim jít přímo do rány.

Odplížila se ke keříku a schovala se za něj. Od cesty ji tak nebude vidět, ale ona odtud uvidí dolů. Instinkt jí našeptával, že tu něco nehraje. Vojáci tu mohli přenocovat. Stavení mohlo být prázdné a oni tu teď ještě vyspávají, než se vydají na další cestu. Nebo tu žijí lidé, kteří jim nocleh sami nabídli. Tomu ale nevěřila.

Slunce ji hřálo do zad a do ztuhlých nohou se jí pomalu vracela krev. Jak dlouho to může trvat? Co když vojáci nemají vůbec v plánu odjet? Možná bude muset zvolit jinou cestu.

V příštím okamžiku se prudce otevřela dřevěná vrata a z nich vycházeli vojáci. Samopaly připravené k okamžité palbě. Rozhlíželi se, prozkoumávali očima krajinu, nasazovali si na hlavy brigadýrky, zapalovali si cigarety. O něčem mezi sebou debatovali. Další, co se hrnuli za nimi, měli přes ramena napěchované pytle. Svůj náklad házeli na korbu náklaďáku a pak na ni sami vylézali. Řidič se posadil k volantu a náklaďák začal couvat. Před ním parkoval gazík, který dosud neviděla. V něm seděli dva muži, řidič a velící důstojník.

Odjížděli. První gazík, druhý náklaďák. Za chvíli byli pryč. Zmizeli za zatáčkou. Jako by tam vůbec nikdy nebyli. Vrata do stavení zůstala dokořán. Cítila, že ji instinkt nezklamal. Něco tu nebylo v pořádku. Stavení je možná opravdu opuštěné. Nebo mohli uvnitř nějací vojáci zůstat a ti, co odjeli, se sem pro ně vrátí. Lidé, kteří tam byli, se třeba někde schovali a teď se bojí vyjít ven. Nebo se něco stalo. Něco strašného, co se děje v dobách, kdy lidé přestávají být lidmi.

Neodvážila se vstát. Upřeně sledovala dům. Čas plynul a slunce začalo pálit. Od odjezdu vojáků uplynulo jistě už pár hodin. Nic se nezměnilo. Nic se nepohnulo. Ani po cestě nikdo neprošel, ani nepřejel.

Hlad a žízeň byly tak skličující, že už nedokázala dál čekat. Vstala, opřela se o hůl a pomalu sestupovala ze stráně do údolí. Jestli tam někdo je, všiml si jí a má ji na mušce, je v příštím okamžiku mrtvá.

Jaro 1943

Večer přivezli mladého muže, kterého porazila tramvaj. Byl v kritickém stavu. Dalo se předpokládat, že kromě zlomenin má i vnitřní zranění. Operace byla nezbytná. Vladimír musel okamžitě na sál, aby sekundoval primáři. Ten měl sice po službě, ale pro závažnost případu se rozhodl zůstat. Zažila to už tolikrát, a přesto ji blízkost smrti pokaždé zaskočila. Život byl křehký a skončit mohl během vteřiny.

Na sesterně připravila léky podle rozpisů, pak obešla pacienty, dohlédla na rozvoz večeří a pomohla těm, kteří se sami najíst nedokázali.

Čas míjel a Vladimír se nevracel. Věděla, že operace může trvat několik hodin. Poslední noční s ním si představovala jinak. Ještě by to mohla změnit. Zajít za Věrou a říct jí, že si to rozmyslela. Stejně by to nemělo smysl a nic by se nezměnilo.

Noční s ní sloužila Janinka. Drobná mlčenlivá absolventka zdravotnické školy, která měla strach, že bude muset odejít pracovat do reichu. Nemocnice ale potřebovaly personál, a tak jí všichni pořád dokola opakovali, že se nemusí bát.

Byly skoro dvě hodiny, když se Vladimír společně s primářem vrátili. Janinka se rozhodla obejít pacienty a ona šla uvařit vodu na kávu. Napadlo ji, že by si ji primář nebo Vladimír mohli přát.

„Skoro nám zůstal na stole.“ Vladimírův hlas ji vytrhl z myšlenek.

„Operovali jste hodně dlouho,“ otočila se na něj.

„Můžu poprosit o kávu?“ podíval se na ni. „A o jednu i pro primáře?“ Vypadal unaveně a doslova hypnotizoval konvici s vařící se vodou.

„Bylo to hodně zlé?“

„Obě nohy zlomené v bércích, fraktura klíční kosti a pak krvácení v břiše, natržená slezina, zranění hlavy. Opravdu se divím, že přežil.“ Sám pro sebe nevěřícně zakroutil hlavou. „Byli tam s námi Karafiát a Pokorný,“ zmínil chirurga a anesteziologa. „A všichni jsme měli co dělat. V jednu chvíli už to vypadalo, že je po něm.“

„Kam jste ho dali?“

„Na anesteziologii. Pokorný ho ohlídá a pak nám ho dají sem, na internu.“

Voda začala vřít. Z police vzala hrnky a připravila kávu.

„Jsem utahaný jako kotě,“ promnul si oči.

„Vezmu ti kafe na pokoj, asi si budeš ještě chtít o té operaci promluvit s primářem,“ zvedla tácek s hrnky.

„Radši bych byl tady s tebou.“ Naklonil se a políbil ji do vlasů.

„Janinka se může každou chvíli vrátit,“ namítla.

„Já vím.“ Otevřel jí dveře, aby mohla vyjít na chodbu.

Svítat začínalo kolem půl šesté a dny se čím dál tím víc prodlužovaly. Věra měla pravdu, byla bledá, cítila se unavená a potřebovala slunce.

S Vladimírem se už neviděla. Zítřejší noční už s ním bude sloužit Marta, o které neměl moc valné mínění, a Janinka.

Skoro zapomněla, jak nádherná jsou jarní rána. Když zpívají ptáci a vzduchem voní šeříky. Ani válka na tom nedokázala nic změnit. Vychutnávala si atmosféru probouzejícího se dne, která trvá jenom pár okamžiků. Sešla na Karlovo náměstí a přes park zamířila na stanici tramvaje, která přijela na čas.

U průvodčího si koupila lístek a posadila se na dřevěnou lavici.

Dlouho už přežívala ze dne na den. Živená nadějí, že ona a Vladimír by mohli být normálně spolu. Vždycky, když viděla muže a ženu, kteří šli společně po ulici, vedli se za ruce, důvěrně o něčem hovořili, přála si, aby mohla zažívat to samé. Být spolu. Ne vedle sebe. Trávili společně každý den nebo noc v nemocnici, měli pro sebe plno času, a přesto nezažívala to, co si přála. Byli na výletě na Zbraslavi a v Roztokách, párkrát zašli do Stromovky, vzal ji i do kina, na večeři, ale proč měla pokaždé pocit, jako by dělali něco zakázaného. Nesměl je přece vidět někdo z Veroničiných známých nebo Vladimírkových přátel ze školy. Snažila se, aby čas společně strávený byl příjemný pro oba, ale čím delší jejich vztah byl, tím víc se v něm cítila frustrovaná. Stav bez naděje, bez budoucnosti.

Vladimírova žena Veronika byla často v Kateřinkách. Dvakrát se pokusila podřezat si žíly na zápěstí, dvakrát spolykala prášky a jednou stála na parapetu okna a vyhrožovala, že vyskočí ven. Všechny ty demonstrativní sebevraždy provedla tak, aby je vlastně nedokonala a zachránili ji. Kateřinky byly jejím druhým domovem. Vladimírek studoval první ročník medicíny. Když začala válka a vysoké školy Němci zavřeli, sehnal mu Vladimír místo sanitáře v porodnici u Apolináře, aby se vyhnul práci v reichu. Oba ho potřebovali. Nemohl opustit neurotickou ženu ani nezaopatřeného syna, protože těch pár korun, co u Apolináře vydělal, by mu na samostatné živobytí nestačilo.

Naslouchala trpělivě jeho steskům nad zbabraným životem, jeho přáním změnit to. Ale pokud by se měl rozhodnout provést tu změnu radikálním řezem, pak znejistěl jako malý kluk, bál se následků a s rozhodností byl u konce. Rozhodla se ona. Nemohla už takhle dál. Pohltilo to veškerou její energii. Nebude se s ním teď nějaký čas vídat. Potřebovala se nadechnout.

Tramvaj přejížděla Palackého most na smíchovskou stranu. Vystoupila u Anděla a pak přešla na trolejbusovou zastávku. Společně s ní se dovnitř nahrnuli hlavně dělníci mířící do Waltrovky, kde se vyráběly motory do letadel.

Trolejbus šplhal vzhůru ulicí Na Václavce. Za pár okamžiků už bude doma. Loudala se k činžovní vile, kde bydleli. Kouzlo probouzejícího se dne bylo pryč.

Zasunula klíč do branky a trhla sebou. Hlas, který za ní zazněl, jí byl hodně povědomý. Prudce se otočila.

„No ne, ahoj, Honzo. To je ale překvapení. Myslela jsem... říkali... že jsi na práci v reichu,“ rozzářila se.

Jan Láznička bydlel s rodiči v sousedství. Byl o rok starší. Chodili do stejné školy. Jeho otec pracoval ve Waltrovce.

„Můžeme jít prosím tě dál?“ Rozhlédl se kolem, jako by měl strach, že je někdo uvidí.

Otevřela branku a nechala ho projít dovnitř.

„Vlastně jsem na tebe čekal. Máma říkala, že děláš noční a chodíš v tuhle dobu domů.“ Měl překvapivě dobré informace.

Všimla si, jak je nervózní.

„Honzo, co se děje?“ přeměřila si ho.

„Musím tě o něco poprosit, je to moc důležité.“

Jaro 1945

Ticho, které kolem stavení panovalo, bylo děsivé. Vždycky se ozývají nějaké zvuky. Štěkot psa, který zavětří neznámého člověka, kdákání slepic, tlumené hlasy lidí. Nic z toho tady nebylo.

Vbelhala se dovnitř. Vrata za jejími zády zůstávala dokořán jako pomyslná úniková cesta. Přejížděla očima po prostranství dvora a chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že se tohle místo stalo dějištěm něčeho strašlivého. Bylo tu plno střepů, poletujícího peří a roztrhaných látek. Podél zdi se plížila ke dveřím, které určitě vedly do obytné části. Za každou cenu musela sehnat něco k jídlu. Tím dokázala překonat strach, protože jinak by se sem neodhodlala vkročit.

Mrtvý pes ležel schovaný za boudou, a proto ho hned nespatřila. Jeho zhroucená zdechlina byla pokrytá hejnem much. Dveře byly vyražené a většina okenních tabulek vymlácená. Sevřela pevně hůl a vešla dovnitř.

Obklopila ji spoušť. Zporážené židle, převrácený nábytek, vyházený obsah skříní. Zmar, který způsobilo rabování. Ve velké kuchyni našla rozsypanou mouku, rozbité sklenice s kompoty a pár brambor, které ležely na zemi. Lačně je sebrala a zakousla se do jedné z nich. Měla hnilobnou chuť, ale bylo jí to jedno.

Z kuchyně se vcházelo do další místnosti, jejíž dveře byly mírně přivřené. Neuměla si vysvětlit, proč se tam musela podívat. Viděla tolik hrůz a myslela si, že už nemůže být nic horšího. Obraz, který se jí naskytl, měla pak před sebou ještě mnohokrát v děsivých snech, které se jí zdávaly. Obraz utrpení rodiny, která tu žila, možná si plánovala budoucnost, protože skončila válka, ale jen do okamžiku, než se tady zastavili osvoboditelé. O tom, že všechna ta zkáza kolem je jejich dílem, nepochybovala ani na okamžik. Cákance krve na stěnách, rozbitý nábytek, vyházený obsah skříní a mezi tím ležící zohavená lidská těla. Pohled na ně napovídal o tom, jak strašlivým utrpením a pokořením jejich nositelé prošli, než si je vzala milosrdná smrt. Muž, žena, stařena a miminko. Ještě včera byli živí.

Křečovitě sevřela futro dveří. Ten děsivý pohled se jí zarýval hluboko do paměti. Válka už přece skončila. Tak, proč se pořád dějí další a další zvěrstva? A proč je páchají ti, kteří jsou oslavováni jako osvoboditelé? Mnohovrstevnaté zlo. Uchvatitelé. Osvoboditelé. Nikdo jim nedal právo bezdůvodně vraždit. A přesto vraždili, bez slitování.

Vycouvala zpátky do kuchyně. Ač měla prázdný žaludek, měla pocit, že začne každým okamžikem zvracet. Musí pryč. Hned. Zbylé brambory nacpala do prázdné plátěné mošny, a jak nejrychleji to dokázala, vypotácela se ven.

Zastavit se odvážila, až když už měla stavení daleko za sebou. Trochu si odpočinula opřená o strom a pak pokračovala dál. Na konci remízku zahlédla malý rybníček. Z posledních sil se tam dovlekla. Pak padla na břeh a začala hltavě pít.

Navečer došla do vesnice. Bylo patrné, že i tudy se převalili osvoboditelé. Na některých domech byly stopy po šrapnelech, některé byly vyhořelé a vzduchem se linul pach spáleniště. Na návsi vedle mariánského sloupu, který kupodivu to řádění přečkal, uviděla stan s červeným křížem. Instinktivně tam zamířila. Když byla asi na deset kroků, vyšla ze stanu žena ve vojenské uniformě, přes kterou měla přetažený bílý plášť.

Chtěla jí říct, že nutně potřebuje něco k jídlu. Pak se jí zatočila hlava, podlomily nohy a sesula se bezvládně na zem.

„Was ist Ihnen?“ bylo poslední, co slyšela.

Probudila se uvnitř stanu. Ležela na lehátku a žena s bílým pláštěm seděla vedle.

„Omdlela jste,“ podívala se na ni zkoumavě. Mluvila německy a v obličeji se jí odrážela únava.

„Dlouho jsem pořádně nejedla. Zamotala se mi hlava.“

„Jdete odtamtud?“ Ženin pohled se dotkl její vězeňské uniformy.

„Ano.“ Říkat víc nemělo smysl.

„Přinesu vám jídlo,“ nabídla se a vstala.

Jmenovala se Helga, stejně jako její spoluvězeňkyně, a bývala frontovou doktorkou. Teď pracovala pro Červený kříž. Přes tuhle vesnici, pro ni nic neříkajícího jména, přešla fronta. Zhruba čtvrtina lidí při tom zemřela. Bylo tu plno raněných a někteří ještě teď leželi společně s ní ve stanu a zotavovali se. S Helgou tu ještě pracovala zdravotní sestra, chirurg a zubař. Vlastně bylo jedno, kdo jaký obor medicíny vystudoval.

Po všech útrapách, kterými až dosud prošla, jí bylo v tuhle chvíli jedno, že je vydaná na milost Němcům, nepřátelům. Mohli ji kdykoliv zabít a kdyby chtěli, jistě by to už udělali. Zhltla misku polévky. Moc dobře věděla, že nějaký čas potrvá, než bude moct jíst jako dřív.

V noci špatně spala. Doléhaly k ní hlasy doktorů i sténání pacientů. Když usnula, zdál se jí děsivý sen, ve kterém se znovu ocitla ve stavení s povražděnou rodinou. Probudila se a cítila, jak se všechno uvnitř ní svírá. Měla by jim to říct. Aby tam někdo zašel. Pohřbil je. Není to přece daleko. Nebo je?

Helga jí ráno změřila tep a stetoskopem poslechla srdce. Zase jí přinesla polévku. Měla by ještě alespoň den ležet. Od zubaře jménem Jürgen se dověděla, že odtud není daleko do Drážďan. A jak sama věděla, z Drážďan to už není daleko na hranice.

Další noc spala hlubokým spánkem úlevy. Kdyby se jí nepřítel rozhodl zabít, vůbec by o tom nevěděla.

Jaro 1943

Musela to zařídit rychle a nemohla ztrácet čas. Honza Láznička utekl z reichu. Po předvolání na pracovní úřad dostal umístěnku do Essenu. Popsal jí nekonečnou cestu do Porúří, neutěšené podmínky v táboře, kde žili lidé z půlky Evropy v přeplněných barácích, sloužících jako ubytovny. Zmínil malé dávky jídla, které dostávali, i vyčerpávající práci v ocelárně. A pak přišly nálety.

„Sypaly to na nás dost často. Celou oblast Porýní a Porúří mají v merku. Němčouři tam dostávají pěkně na frak. Angláni jsou klasa. Pavel, taky Čech, co tam se mnou byl, říkal, že jeho brácha utekl hned v devětatřicátém a teď lítá jako stíhač na spitfiru.“ Mluvil o tom a celý zářil. „Když bombardovali tábor, vzal jsem roha. Můžou si myslet, že jsem tam zůstal. V tom zmatku a při těch ztrátách nebude nikdo zkoumat, co se s kým stalo.“

Uteklo jich vlastně víc. Někteří tam skutečně „zůstali“ a už se jim nedalo pomoct. Ale on se vrátil. Společně s ním utekl ten Pavel, co má bráchu u letectva. Je z Tábora. Teď je ale u nich doma. Má vysoké horečky a nevypadá to s ním vůbec dobře.

„Napadlo mě, že když jsi zdravotní sestra, tak budeš vědět co a jak.“ Podíval se na ni, a když už chtěla vstát, najednou jako by si to rozmyslel a zadržel ji pohybem ruky. „Měla bys ale vědět, že kdyby mě nebo Pavla chytili, tak nás můžou zavřít nebo i zastřelit a tobě, protože jsi o tom věděla, může hrozit to samé. Možná jsem za tebou neměl vůbec chodit. Stačí slovo a já to pochopím. Naši říkali, co se tady dělo a děje. Tím, že tu jsme, přivádím všechny do velkého maléru a plně si to uvědomuju, ale neměl jsem na vybranou. Až se z toho Pavel dostane, pokusíme se nějak zmizet.“

„Podívám se na něj.“ O některých věcech se nepřemýšlí. Některá rozhodnutí jsou prostě samozřejmostí.

Byla to jediná možnost. A protože byla jediná, musela ji využít. Vlastně vůbec nepočítala s tím, že odloučení od Vladimíra bude trvat jenom pár hodin.

Do nemocnice přišla hodinu před tím, než měla nastoupit denní službu. Věděla, v kolik hodin Vladimír po noční odchází, a musela ho stihnout. Panoval tu ještě klid a Janinka s Martou jistě odpočítávaly poslední minuty, než je vystřídá denní směna. Zamířila rovnou k lékařskému pokoji a zaklepala na dveře.

„Dále.“ Vladimírův hlas zněl rozladěně a odrážela se v něm nevole.

Stiskla kliku a vešla dovnitř.

Mohl tu s ním být třeba primář nebo jiný doktor, ale byl tu sám.

„Neměla jsi noční. Nebyla jsi tady. A vrchní mi řekla, že sis prohodila služby.“ Vstal, došel k ní a objal ji. „Chyběla jsi mi. Mohli jsme být spolu.“

Jedna její část toužila podlehnout. Vlastně se nic nestalo. Věra prohodila služby a prohodit je může zase. Všechno bude, jako bylo dřív. Ale ta druhá část, která byla momentálně v převaze, jí připomněla, proč tu je.

„Vladimíre, musím s tebou mluvit, musím tě o něco požádat.“

„Až potom, teď máme chvilku čas jenom pro sebe.“ Vůbec ji neposlouchal. Pokusil se ji políbit.

„Vladimíre!“ Vytrhla se mu. „Tohle nepočká.“

„Co je proboha tak důležité?“ Rozmrzelost byla zpátky.

„Penicilin,“ přešla rovnou k věci. „Potřebovala bych, abys ho na někoho napsal, jako že jej musí brát. Nikdo nebude tady v nemocnici zkoumat, jestli to tak je nebo ne.“

„Ty ses úplně zbláznila,“ přeměřil si ji. „Na co potřebuješ penicilin?“

„Pro někoho z rodiny.“

„Nelži.“ Takový pohled u něj viděla jen párkrát. Když byl naštvaný. „Kdokoli z tvojí rodiny může jít k doktorovi a ten mu napíše recept.“

„Dáš mi ten penicilin?“

„Chci vědět, pro koho ho chceš?“

Z chodby se ozval šelest, jako když někdo přejde kolem.

„Neměla bych ti to říkat.“

„Budeš muset. Penicilin je nedostatkové zboží. A víš moc dobře, jak se teď všechny léky hlídají a evidují. A ty si přijdeš, že chceš penicilin. Tak povídej, pro koho.“

Pochopila, že pokud mu to neřekne, vůbec nikam to nepovede.

„Dobrá. Ale, nikde o tom nesmíš mluvit.“

„Cože? Do čeho ses to zapletla?“ Popadl ji za loket a zkoumavě se na ni podíval.

Popsala mu svou včerejší návštěvu u Lázničkových a hlavně Pavla, který má zápal plic doprovázený vysokými horečkami. A jestli nebude brát penicilin, může umřít.

Na chodbě se ozvalo šoupání nohou, ale rázem utichlo.

„Ty ses úplně zbláznila. Pomátla.“ Ztišil hlas a vyděšeně se podíval ke dveřím.

„Dáš mi ten penicilin?“ Nad čím váhal? Byl doktor. Musel pomáhat nemocným lidem. Nebo se v něm celou dobu mýlila? Byl to jen slaboch a zbabělec?

„Nemůžu přece...“

Dveře se bez zaklepání otevřely dokořán.

Jaro 1945

Ráno bylo chladné. Helga seděla venku před stanem a kouřila cigaretu. Frontová lékařka. Jak se k téhle profesi dostala? Chvíli ji nepozorovaně sledovala a pak vyšla ven. Od jejího příchodu sem uplynuly dva dny. Helga k ní zvedla hlavu a dokouřený oharek zašlápla do země.

„Musím jít dál,“ oznámila jí. Po dvou dnech, které většinou prospala, se už zase cítila líp.

Helga pokrčila rameny. „Dám vám něco s sebou na cestu.“

Přinesla jí chleba, sušené ovoce a vodu.

„Děkuji,“ vděčně vše přijala.

„Jste ještě hodně slabá a domů byste to měla vzít nejkratší cestou,“ namítla, když jí před odchodem měřila tep.

Bylo to zvláštní setkání. A kdykoliv později si na něj vzpomněla, uvědomila si, že kdyby nedošla do téhle vesnice a nenarazila na Červený kříž, dopadlo by to s ní možná hodně špatně. Nemělo smysl přemýšlet o tom, že Helga i její kolegové donedávna léčili vojáky, a teď poskytují pomoc válečnými útrapami postiženým lidem. Sama dobře věděla, že každý doktor by měl pomáhat všem bez rozdílu. Vede ho k tomu Hippokratova přísaha, i když... Někteří doktoři na to zapomněli. I tohle už přece věděla.

Ve vesnici začínal pulzovat život. Její obyvatelé obhlíželi škody způsobené válkou, hodnotili, jakou mohou očekávat úrodu, a tu a tam se na jejich tvářích objevil náznak úsměvu. Je po válce. Přichází nový život a s ním i nová naděje.

Toho všeho si všímala, když odtud odcházela. Byla už zase na cestě. Cítila se mnohem lépe, než když se sem na pokraji sil dovlekla. Teď u sebe navíc měla jídlo i vodu. A stejně jako místní lidé měla i novou naději. A měla vlastně i štěstí, protože ji hodný kus cesty svezli valníkem, který vypadal, že se každým okamžikem rozpadne, postarší manželé mířící do Kamence. Rozloučili se pak na křižovatce silnic. A ona věděla, že se zařadili do dlouhého zástupu těch, s nimiž se už nikdy v životě nesetká.

Pokud zubař Jürgen nelhal, měla by se brzy dostat do Drážďan. Jak je to tam ale doopravdy daleko? Ukazatele byly odstraněné, aby alespoň v poslední zoufalé křeči zmátl uchvatitel osvoboditele.

Šla už dobře hodinu, když z dálky uslyšela střelbu. Kulomet rytmicky sypal svou dávku na stanovený cíl. Odpovídaly mu krátké štěky ze samopalu. Zarazila se. Copak to nikdy neskončí? Opustila silnici a stejně jako v předešlých dnech se držela pouze podél ní, aby v tom nejkrajnějším případě mohla rychle padnout do příkopu, schovat se tam a v duchu si přát, aby si jí nikdo nevšiml nebo ji považoval za mrtvou. Štěkot samopalu záhy utichl a rozhostilo se ticho. Najednou zlověstné a děsivé. Ten, kdo obsluhoval kulomet, byl vítěz, o tom nebylo pochyb.

Zhruba po další půlhodině chůze se zastavila na kraji malého remízku. Sesunula se na zem a z plátěné mošny vytáhla chleba. Šelestu za sebou nevěnovala zprvu žádnou pozornost. Teprve, když těsně za ní zapraskaly větvičky, cítila, jak se uvnitř ní všechno sevřelo a sousto chleba jí uvízlo v krku.

Jaro 1943

Nikdy si nedokázala představit, že by tahle situace mohla nastat. Vlastně bylo téměř nemožné, aby nastala. A přesto se to najednou stalo. Ve dveřích stála Veronika.

„Veroniko?“

Ve Vladimírově tváři, která v okamžiku zpopelavěla, se odrazilo zděšení. Ještě nikdy ho takhle neviděla. Působil jako pacienti, které do nemocnice přiváželi buď těsně před infarktem, nebo těsně po něm.

„Nepředstavíš nás?“ Veroničiným hlasem cloumalo podivné napětí. Sjížděla je střídavě pohledem a z šedých očí jí šlehaly blesky.

Slyšela, jak Vladimír něco koktá o ní jako o zdravotní sestře, která začíná službu a on jí předává nějaké instrukce o pacientech. Bylo to směšné a nebyl důvod, aby jí vůbec něco vysvětloval.

„Co tady vlastně děláš?“ byla snad první rozumná věc, kterou vyslovil.

„Chtěla jsem se u tebe zastavit,“ pustila kliku a výraz v obličeji se jí změnil. Najednou byla jako dítě, které bude chtít na rodičích vyloudit bonbóny.

„Copak ty nejsi...“ Zarazil se a zděšeným pohledem se z Veroniky podíval na ni.

Uvědomila si, že je tady navíc.

„Před chvíli mě pustili.“ Veronika došla ke křesílku a svalila se do něj. „Můžu jít domů. A tak jsem si řekla, že se tady zastavím a půjdeme spolu.“ Pohledem se dotkla jí.

Pocit přebytečnosti narůstal. Beze slova došla k dosud otevřeným dveřím a teprve, když vykročila do chodby, řekla přes rameno docela slyšitelné „na shledanou“.

Jak to vůbec mohla zvládnout s takovým klidem? Vladimírovu neochotu dát jí penicilin a následný Veroničin příchod. Uvědomila si, že jí vlastně svou ženu nijak nepředstavil. Zřejmě vytušil, že uhodla, o koho jde. Přes vypjatost celé situace se jí zdál směšný a ubohý, žvatlající nesmysly, když se objevila na prahu. A ona? Sálala z ní taková podivná plíživost. Neumně střižené mikádo nepřirozeně tmavých, jistě barvených vlasů. Šedé těkavé oči. Mírně obtloustlá postava, na které nebylo možné přehlédnout šaty, které byly šité na zakázku. Hra na paní doktorovou jí zřejmě dělala náramně dobře.

Když si teď zpětně celou situaci přehrávala znovu, zdáli se jí k smíchu oba. Ustrašený zbabělec a bláznivá panička. Měla chuť se opravdu rozesmát. Pak si ale uvědomila svou náhlou osamělost. Najednou jí bylo jasné, že k sobě s Vladimírem nikdy nebudou patřit tak, jak by si přála. Udělala dobře, když se rozhodla nebýt už s ním. Bolelo to. A ještě bude bolet, ale jednou to musela rozetnout jako pomyslný Gordický uzel.

Den rychle ubíhal. Po ranní vizitě přivezli dva nové pacienty. Bylo třeba je uložit na pokoje a postarat se o ně. Snažila se myslet jenom na práci. Soustředit se na to, co právě dělá. Přistihla se ale, že její myšlenky stále utíkají k tomu, kde sežene penicilin. Honzův kamarád Pavel na tom opravdu nebyl dobře. Úplně nejlepší by bylo, kdyby ho převezli do nemocnice, ale to nešlo.

Když končila službu, pospíchala domů. Pavel spal hlubokým posilujícím spánkem.

„Táta sehnal doktora. Přes kolegu z práce. Je to jeho známý, dneska už na penzi, ale fajn chlap. Těsně ses s ním minula,“ hlásil jí natěšeně Honza, jen vešla dovnitř.

„To je dobrá zpráva. Chtěla jsem sehnat penicilin, ale je to teď hodně nedostatkový lék,“ zatvářila se provinile. „Ještě se pokusím.“

„Jsi hodná. Ale, něco nám tu nechal ten doktor. Má prý ještě kamarády v nemocnici, a tak dokáže něco sehnat.“

„V jaké nemocnici má ty kamarády?“ nedalo jí nezeptat se.

„U Milosrdných sester, pod Petřínem.“

„Horečky má ještě tak vysoké?“ dotkla se zlehka Pavlova čela.

„Děláme mu zábaly, jak jsi nám poradila. Doktor to taky schválil. Dneska to trochu kleslo. Je ale hodně zesláblý.“

„Dobře, že spí.“

Spánek je vždycky posilující. Maže stopy a přináší zapomnění. Na cokoliv.

V noci špatně spala. Díky zatemnění panovala v pokoji naprostá tma. Vybavila si, že ještě před válkou skrz okno pronikalo světlo z pouliční lampy a dopadalo na protější stěnu. Jenže nic už nebylo, jako bývalo dřív. Jak dlouho může tohle šílenství ještě trvat? A co bude potom, až to skončí? A jaká bude její budoucnost? Najednou věděla, že bude bez Vladimíra. Jedna její část se tomu stále zoufale bránila a odmítala se s tím smířit. A ta druhá to přijala jako daný a neměnný fakt.

Jaro 1945

Jestli měla v příštím okamžiku zemřít, chtěla se smrti dívat přímo do tváře. Vyskočila prudce na nohy a otočila se. Před ní stála malá pohublá holčička. Vyzáblé dítě v potrhaných šatech s rozcuchanými vlasy. Pocítila uvolňující úlevu.

„Tys mi ale dala,“ přeměřovala si děvčátko od hlavy k patě.

Kde se tady vzala, napadlo ji v duchu. Je tady snad ještě někdo s ní? Rozhlédla se kolem. Docela dobře ji teď může někdo pozorovat odněkud ze zálohy. Dítě vyslal na průzkum. Může to být léčka. Zvířecí instinkty byly pořád silnější než ty lidské.

Holčička na ni zírala velkýma modrýma očima a pak jimi sjela na chleba, který pořád ještě držela v ruce.

Všimla si toho a vyloudila drobný úsměv. „Máš hlad?“

Její otázka ale zůstala bez odpovědi. „Bist du hungrig?“

Děvčátko dál zoufale zíralo na chleba.

„Jesteś głodna?“

Vypadalo to, že se ta malá každým okamžikem rozpláče.

„Na, vezmi si,“ podala jí krajíc.

Vrhla se na něj se zvířecí lačností a začala si cpát do pusy velká sousta. Doslova hltala a zajíkala se. Ještě nikdy neviděla tak hladové dítě. Válka byla záležitostí dospělých, ale jejími obětmi se ve velkém stávaly i děti.

„Napij se,“ podala jí vodu a znovu ji překvapila nebývalá lačnost, kterou by u dítěte nečekala. „Jak se jmenuješ?“ Možná jí nerozumí. „Wie heißt du?“ Zkusila německy. „Jak się nazywasz?“ zopakovala v polštině.

Holčička se na ni zmateně dívala. Okamžik se zdálo, že se už chystá odpovědět, ale pak jen neznatelně pohnula rty a neřekla nic. Pokrčila rameny a znovu se ostražitě rozhlédla kolem. Vypadalo to, že s dítětem tu opravdu nikdo není. Ale jak se tu mohlo takhle samo ocitnout? Kolik té malé může být? Pět? Šest? „Bydlíš tady někde?“

Nejspíš jí opravdu nerozumí. Nejspíš nemluví ani česky, ani německy, ani polsky. Odkud se tu ale vzala? V hlavě jí proletěla cesta, kterou musela podstoupit. Nebylo přece možné, aby něco takového podstupovalo i tohle dítě.

„Drážďany. Nevíš, jak daleko jsou ještě Drážďany?“ Dopředu věděla, že je to zbytečná otázka, ale přesto se zeptala. „Víš, já se musím dostat do Drážďan. A ty bys měla jít domů. Rozumíš, domů, aby tě nehledali.“ Sehnula se pro plátěnou mošnu a hůl.

Holčička neodpověděla. Přesně, jak předpokládala. Jen přešlápla z nohy na nohu.

„Já musím dál a ty jdi domů. Rozumíš, domů. Heimwärts. Do domu,“ mávla rukou kamsi do neurčita.

Drážďany už nemůžou být daleko, chlácholila sama sebe, když znovu vykročila. Bude se držet silnice. Možná se přece jen nějaký ukazatel podařilo zachránit. V náhlém nutkání se otočila. Holčička šla pomalu za ní. Loudala se, jako by se nemohla rozhodnout, a teď, když se zastavila, zastavila se taky.

„Se mnou přece nemůžeš jít. Musíš domů. K mámě a tátovi. Já mám před sebou ještě hodně dalekou cestu,“ změřila si ji.

Holčička popotáhla, a když se zmínila o mámě a tátovi, vypadalo to, jako by těm slovům porozuměla. Zdálo se, že se každým okamžikem rozpláče.

„Máma a táta tě budou hledat,“ zkusila znovu.

Děvčátko si zoufale sedlo na paty a začalo popotahovat. Kňouralo jako štěně. Napadlo ji, že se dotkla něčeho bolestivého, co se týká její rodiny, ale nedokázala odhadnout, co je ta malá zač a co prožila. Mohla přijít o rodiče. Mohla být zavřená spolu s nimi, a zatímco oni „tam“ zůstali, ona se zachránila. Mohla se ztratit při útěku před osvoboditeli. Desítky možností a variant toho, co se mohlo stát.

„Neplač,“ vrátila se k ní. „Mám jen starost, aby se po tobě nikdo nesháněl. Najednou se tady objevíš. Jsi ještě malá na to, abys byla takhle sama. Nevím, jak se jmenuješ,“ povzdechla si, „asi mi ani nerozumíš.“

Holčička si utřela rukávem nos a pomalu vstala. Otevřela pusu, jako by chtěla něco říct, ale z úst jí nevyšla ani hláska.

„Nemůžeš mluvit?“ zarazila se. Co všechno má asi za sebou? Hrůzy, které zažila během posledních měsíců, se jí roztančily před očima ve zběsilém apokalyptickém reji. Nebylo přece možné, aby tohle dítě poznalo podobné věci. Bylo to možné, protože válka nebrala ohledy na nikoho.

„Tak dobře, vezmu tě s sebou, alespoň do Drážďan,“ rozhodla. „A tam se uvidí,“ natáhla k děvčátku ruku.

Bez zaváhání se jí chytila malou drobnou dlaní, která byla nezvykle studená a kostnatá.

„Zatím ti budu říkat Anička. Anna. To je takové neutrální jméno,“ usmála se na ni.

Postupovaly mnohem pomaleji, než když šla prve sama. Brala ohledy na holčičku, která se jí křečovitě držela za ruku, jako by měla strach, že ji opustí, a pak cítila sílící bolest rozedřených nohou. Uvědomovala si, že s tou malou je mnohem zranitelnější. Vzala ji s sebou, a tak na sebe naložila břímě odpovědnosti za ni.

Zhruba po dvou hodinách se znovu posadily. Tentokrát vedle stromu u silnice, na kterou se dostaly. Snědly další dva krajíce chleba a napily se zbytku vody.

Už kvůli Aničce, jak holčičce začala říkat, by se měly dostat co nejrychleji do nějaké vesnice nebo města. Tam určitě znovu narazí na Červený kříž, který teď představoval prvotní záchranu pro lidi, jako byly ony dvě. Malá byla neuvěřitelné hubená. Pozorovala ji při jídle, které do sebe opět cpala se zvířecí lačností. Vážila jistě o třetinu míň než děti jejího věku.

Když se znovu zvedly, aby pokračovaly dál, děvčátko ji automaticky vzalo za ruku. Ještě ráno jedna o druhé nevěděly.

Pach spáleniště, benzínu a hniloby, který tak dobře znala, ji zničehonic udeřil do nosu. Vznášel se nad krajem a nesl v sobě všudypřítomnou blízkost smrti.

Na silnici se začali objevovat lidé. Nebo to byly jen šedé přízraky? Táhli příruční káry nebo rance na zádech. Někteří šli jen tak, s prázdnýma rukama. A všichni měli jedno společné, nepřítomný zoufalý pohled. V dálce před nimi se najednou objevily domy.

„Dresden? Jak daleko je ještě do Drážďan?“ odhodlala se a přistoupila ke shrbené ženě, která rychle pospíchala proti nim.

Nebyla stará, ale když zvedla hlavu, vypadlo to, že prožila už několik životů. Dívala se na ni pohledem, kterým se hodnotí blázni. Pak sjela pohledem k Aničce. A nakonec se jím zastavila na její vězeňské uniformě. Beze slov máchla rukou za sebe.

„Dies sind die Dresden?“

Žena jen drobně kývla a pak pokračovala dál.

Drážďany.

Anička znervózněla. Sevření její ruky zesílilo a chvílemi se zdálo, že se jí vůbec nechce do města, mezi domy. Podívala se na ni a všimla si, že má v očích úplně stejný prázdný pohled jako kolemjdoucí lidé, kterých začalo přibývat.

Periferie, do které vešly, vypadala nevábně. Domy měly šedé opadané fasády, vybitá okna, někde chyběly i vstupní dveře, na zdech byly znát stopy po střelbě. Dlažební kostky byly na mnoha místech vytrhané a naházené na hromadu. Obchody zavřené, se staženými roletami. Někteří lidé postávali v hloučcích. Jiní opět táhli káry, kufry nebo rance naložené svým majetkem. Cestou míjely i pár převrácených aut. Tu a tam narazily na hromady nábytku, který na ulici musel někdo vyházet nebo vynosit z domů. Lepší kusy se okamžitě stávaly majetkem někoho nového a ty staré a zničené se tu povalovaly jako němé memento. Z vedlejší ulice k nim dolehla ruština. Skupinka osmi sovětských vojáků vedla mezi sebou tři důstojníky wehrmachtu. Čím víc zacházely do města, tím větší tam panovala špína a zápach. Na chodnících se válely odpadky nejrůznějšího druhu. Na zdech, ale i na zemi zůstala místy zaschlá krev v podobě tmavých skvrn. A kolem toho všeho pořád proudili lidé. Sem a tam.

Celá Evropa byla v pohybu. Valily se přes ni ne už armády znepřátelených mocností a jejich spojenců, ale lidé, kteří během té děsivé hrůzy přišli o domovy, byli deportováni do lágrů nebo na nucené práce. Teď bezcílně bloumali městy, kde jejich domov dávno přestal existovat, protože jej pohltila válka. Ti, kteří měli štěstí a přežili peklo, se vraceli s nadějným očekáváním, že se setkají se svými blízkými. Brzy začne normální život se všemi běžnými radostmi i starostmi. Začne ale opravdu? A dá se na všechny ty hrůzy, které se udály, zapomenout?

Věděla, že nic už nebude jako dřív. A stejně tak se život nevrátí do starých vyježděných kolejí. Ani ten její ne.

Peklo mělo mnoho důmyslných, rafinovaných tváří, jak se měla možnost přesvědčit. A jedna z nich se před ní záhy otevřela a vyvolala v ní překvapení a hrůzu. Z ulic zůstala široká prostranství. Z domů v lepším případě obvodové zdi. V tom horším se celé bloky proměnily na hromady sutin. Drážďany už vlastně neexistovaly. Nadobro je vymazat z mapy se skoro podařilo.

Anička začala popotahovat a v zoufalství si sedla na paty. Pustila se její ruky a připomínala malé vyplašené zvířátko. Tohle přece není možné, napadlo ji, když přejížděla očima po tom, co zbylo z kdysi pulzujícího města. Nevěděla nic o akcích spojenců, kteří na Drážďany v několika náletech svrhli desítky zápalných bomb. Nemohla nic vědět o tom, že Drážďany v únoru hořely tři dny a zemřelo při tom na dvacet tisíc lidí. Děsivé memento. Vypálený cejch nepříteli. Nečekala, že by to tady mohlo vypadat až takhle.

Na okraji prostranství, na které se dostaly, zahlédla polní kuchyni. Tvořil se tam hrozen vyhladovělých stínů. Uvědomila si, že den se pomalu nachýlil.

„Pojď,“ naklonila se nad holčičku. „Támhle rozdávají nějaké jídlo.“

Anička si utřela nos do špinavého rukávu svého kabátku a odevzdaně se nechala táhnout za ruku.

Polní kuchyni provozovali rudoarmějci. Kuchař v upatlané zástěře, kterou měl nataženou přes uniformu, nabíral z kotle sběračkou polévku a naléval ji do plechových talířků, které čekajícím podával spolu s plechovou lžící. Ti si následně sedali opodál na zem a hltavě polykali.

Když přišla řada na ni, podala nejprve talíř Aničce a až pak si vzala sama. Nepamatovala si, kdy jedla naposledy něco teplého. Polévka měla nevýraznou chuť a nedalo se ani určit, z čeho všeho je uvařená. Vlastně na tom nezáleželo, napadlo ji při vzpomínce na neustálý hlad, který měla během posledních dnů. K polévce se s Aničkou podělila o patku chleba, čímž se jejich zásoby vyčerpaly.

„Je tady někde Červený kříž?“ přistoupila ke staré vyhublé ženě, která stála vedle nich.

„Rusové tady rozdávají polívku,“ odpověděla, jako by vůbec nepochopila, na co se ptá.

„Lazaret? Červený kříž?“ zkusila to znovu.

„Tam dál, když pudete. Stával tam náš dům.“ Začala plakat a odvrátila se.

Zmohla se jen na slůvko díků.

Blížila se noc.

Poslední noci trávila pod širým nebem. Schoulená jako zvíře někde v ústraní. Přečkat ale noc v tomhle apokalyptickém městě si nedokázala představit. Za každou zdí, za každým rohem tušila nebezpečí. Lidé už nebyli lidmi. Chovali se mnohem hůř než zvířata. A o to horší bylo, že k sobě navzájem. I teď, když válka skončila. Musí najít Červený kříž nebo lazaret.

„Červený kříž?“ Ptala se co chvíli kolemjdoucích. Někteří vůbec nereagovali a někteří mávli rukou do neurčita za sebou.

Anička začínala být unavená.

Velké prostranství, které se před nimi otevřelo, muselo být dříve náměstí. Řada domů nalevo byla částečně sesutá po bombardování. Uprostřed náměstí býval zřejmě park. Teď se tam vršily hromady sutě a vyházeného nepořádku. Na budově stojící na druhé straně náměstí visel prapor s velkým červeným křížem. Donedávna tam možná také visíval prapor, ale s docela jiným křížem, docela jiné barvy. Před domem byla další polní kuchyně. Kousek stranou pak velký zelený stan, a před ním dva sanitní vozy.

Ještě než vešly na prostranství, zaregistrovala dřevěné tablo umístěné na zdi domu, který míjely. Byly tam nejrůznější vzkazy a výzvy. Německy, ale i v dalších jazycích. Lidé tu hledali svoje ztracené blízké. Viselo tu pár fotografií dětí, rozesmáté tváře mužů a žen. Kde je jim asi konec, napadlo ji a sklouzla pohledem k Aničce. Možná že i po ní někdo pátrá. Někomu přece musí chybět. Někde přece musí mít svou rodinu. Začetla se do vzkazů napsaných v rychlosti, v zoufalství, v naději. Malou holčičku ale nikdo nesháněl.

Kdyby ji teď opustila, určitě by se jí ujal někdo z Červeného kříže. Třeba sestra, která pomáhala rozdávat jídlo v polní kuchyni. Mohla by ji tam také zavést, jenže pak by musela složitě vysvětlovat, kde k dítěti přišla a proč ho tam chce nechat. A navíc neměla ráda loučení. Nikdo jí to nemůže mít za zlé.

„Počkej tu chvilku, Aničko, podívám se jen tady za roh a hned se vrátím,“ řekla, i když jí dívenka určitě nerozuměla. Pustila její ruku a rychle odcházela podél zřícené zdi směrem k lazaretu. Stejně tak rychle zahnula za první roh vlevo. Bylo to vlastně docela snadné. Děvčátko, o jehož existenci ještě ráno nevěděla, opustila stejně rychle, jako ono vstoupilo do jejího života. Je malé a bezbranné. Ale ona ho stejně nemůže vzít s sebou. Domů.

V náhlém pohnutí se na rohu zastavila a pohledem se vrátila k Aničce. Stála tam a beznadějně se rozhlížela kolem. Párkrát zabloudila očima k rohu, směrem k ní. Pak si začala popotahovat rukávy na svém potrhaném kabátku. Asi jí byla zima.

Chlap, který se za děvčátkem objevil, se doslova vynořil z hromady sutin. Byl trochu přihrblý, na sobě měl starý vojenský kabát. Připomínal přízrak, který číhá na opuštěné děti. Pomalu se k Aničce blížil. Na dálku si všimla jeho zlomyslného, zákeřného a potměšilého pohledu. Opřela se o hůl a jak nejrychleji to šlo, dobelhala se zpátky.

„Tak už jsem tady.“ Popadla Aničku za ruku a postavila se tak, aby stála mezi ní a tím odpudivým páchnoucím individuem, jak mohla nyní zaregistrovat.

Chlap zavrčel a odhalil přitom žluté zkažené zuby.

Potěžkala hůl. „Pojď! Musíš dávat pozor. Kolem je plno ošklivých a zlých lidí,“ táhla Aničku pryč. Ještě jednou se otočila. Chlap znovu zavrčel. Připomínal dravce, kterému unikla kořist těsně před tím, než ji dostal do spárů.

Posedl ji nebývalý pocit hnusu. Válka dokázala zplodit i takováto odporná odpudivá monstra. Najednou ani nechtěla domyslet, co by se s holčičkou mohlo stát, kdyby se mu dostala do rukou.

Anička ji najednou prudce zatáhla za rukáv.

„Co je? Co se děje?“ shlédla na ni.

Děvčátko ukazovalo volnou rukou k hromadě rozštípaného dřeva, papírů a látek. Ležel tam i malý plyšový medvídek.

„Jestli chceš, tak si ho vezmi.“ Uvolnila sevření, aby si pro něj mohla dojít.

Bylo to vůbec poprvé za celý den, co ji viděla se usmát. Anička jí ukázala hnědého medvídka, který vypadal zánovně, a pak ho stiskla do náruče.

„Půjdeme do Červeného kříže. Ty se potřebuješ pořádně vyspat. A já si toho musím hodně promyslet. A taky potřebuji něco na nohy.“ Cítila, jak jí z rozedřených puchýřů na levé patě teče krev.

Jaro 1943

Když pro ni přišli, myslela si, že je to všechno nějaký špatný vtip. Dokonce měla chuť namítnout, že si ji s někým museli splést. Geheime Staatspolizei jako prodloužená ruka německé bezpečnosti a spravedlnosti se ale nemýlí. Sebrali ji přímo ze služby v nemocnici.

To ráno přišla jako každý den, převlékla se do sesterské uniformy, od Janinky se dozvěděla, co se na oddělení dělo v noci, a následně vše připravila na ranní vizitu.

Rázné zaklepání bylo neobvyklé a nečekané. Než stačila zareagovat, dveře se rozletěly a na prahu stáli oni. Domnívala se, že chodí nad ránem. Že doslova lidi vytahují z postelí a využívají jejich překvapení a rozespalosti.

Vyšší a hubenější z dvojice řekl bez zaváhání její jméno, jako by ji znal odjakživa. Zmohla se na kývnutí hlavou a na nechápavý pohled.

„Pro napomáhání nepříteli jste zatčena,“ štěkl druhý podsaditější muž.

Jaké napomáhání? Jakému nepříteli? Chtěla se zeptat, ale nakonec nedokázala říct vůbec nic.

Vešli do místnosti a ten podsaditější jí popadl za loket. „Jdeme. Schnell!“

Bylo to tak rychlé a nečekané, že v první chvíli necítila žádný strach. Všechno je to nějaký nesmysl. Omyl, který se musí vysvětlit. Šli chodbou, a to, že ji odvádějí, zaregistrovalo pár pacientů postávajících před svými pokoji a pak některé sestry. U schodiště se málem srazili s primářem. Setkali se pohledy. Jeho zděšený, její nechápající. Poslední kontakt přetrhávající minulost.

Nacpali ji do auta, které parkovalo na nádvoří. Za volantem seděl mladý vojáček v uniformě wehrmachtu, a když nastoupili, okamžitě nastartoval. Seděla vklíněná mezi oběma muži. Podsaditější páchl po cigaretách a dlouhán po kolínské. Vyjeli z brány. Nemocnice, kam sotva před půldruhou hodinou nic netušíc přišla, jim zůstala za zády. Venku začínal pulzovat nový den. Den jako každý jiný. Na nároží domu, který míjeli, si koutkem oka všimla vylepené vyhlášky a seznamu těch, kteří byli zastřeleni. Bude na tom příštím i její jméno?

Tahle cesta vedla do pekla a nebylo z ní návratu.

Paměť je milosrdná. Mnohdy nechá v zapomnění celé pasáže vzpomínek. Ta doba, která uplynula od jejího zatčení až do osvobození tábora, jí připadala zahalená mlhou. Jako by se sama na sebe dívala z nesmírné dálky. Už to nebyla ona.

Výslech trval nepřetržitě tři dny. Na jeho konci už ani nedokázala pomyslet na to, co řekla nebo neřekla. Cítila jen smrtelnou únavu, stres, strach a vypětí.

Další dny se střídal „biograf“ s celou a novým výslechem. Pořád dokola. Ztratila pojem o čase. Byla tady pár dnů nebo už celou věčnost? A co doma? Musí si o ni dělat starosti. Nebo je zavřeli taky? Na to nechtěla ani pomyslet. A co v nemocnici? A Vladimír?

Dověděli se, že Honza Láznička a Pavel Cihlář utekli z reichu. Nazvali to sabotáží, při které jim ona pomáhala. A chtěli vědět víc. Jak pochopila, oběma se podařilo utéct z domova. Jak to ve svém stavu dokázal Pavel, nechápala. Ale, jejich útěk neměl dlouhého trvání, našli je po pár dnech v úkrytu, který jim zařídil doktor od Milosrdných sester. Zděsila se, když ji s nimi konfrontovali. Tohle dokážou dělat s lidmi? Dívala se do jejich rozbitých obličejů. Nemocný Pavel byl na pokraji smrti.

Jak se to celé dověděli? Někdo je viděl? Někdo mluvil? Ona sama o tom řekla Vladimírovi. Nezatkli i jeho a on jim to prozradil? V hlavě se jí roztáčel kolotoč zoufalých hypotéz.

První dějství v pekle skončilo tak rychle, jako začalo. Obviněním, odsouzením, deportací. Nemohla tomu uvěřit. Přece nic neudělala. Udělala! Napomáhala nepříteli.

Celé to na ni znovu dolehlo, když seděla opřená o stěnu vagonu, který byl součástí vlaku, jedoucího na sever. Vnímala monotónní klapot kol o pražce kolejí a svou beznadějnou situaci. Nezastřelili ji hned, ale poslali ji na místo, kde, jak záhy měla poznat, byla smrt všudypřítomná.

Dokázali ponížit člověka tak, že na tom byl mnohem hůř než zvíře. Už samotné nedůstojné podmínky cesty vlakem předznamenávaly, co mělo teprve přijít.

A přišlo to záhy. S příjezdem do koncentračního tábora. Před jeho branami byla ještě člověkem, ale poté, co vešla dovnitř, se stala jen pouhým bezejmenným číslem.

Hnali je z vagonů jako dobytek přivezený na jatka. Řvoucí dozorkyně, vojáci se štěkajícími vlčáky. Měla pocit, že všichni sborově křičí „schnell“!

Ženy, s nimiž přijela, na tom nebyly o moc líp než ona. Setkávala se s jejich zoufalými pohledy, ve kterých se dala číst němá otázka, „co s námi udělají“?

Zapsali si jejich jména, nahnali je do umývárny, kde si musely svléknout šaty a projít očistou, která sestávala ze sprchy a ostříhání vlasů, rozdali jim vězeňské uniformy a přidělili čísla. Cejchování dobytka, které nadobro zašlapalo do země poslední zbytky lidské důstojnosti.

Slzy jí jako nezadržitelný vodopád tekly z očí celou první noc. Pláč se nedal zastavit a spánek nepřicházel. V baráku, kde se ocitla, to neuvěřitelně páchlo. Zvedal se jí žaludek a bezděčně lapala po dechu. Svoje místo měla na palandě v prvním patře, kam musela vylézt po žebříku. Ženy vedle sebe ležely namačkány a blízkost cizích těl jí byla nepříjemná. K jídlu dostaly vodovou polévku neurčité chutě, ale nedokázala ji sníst.

„Musíš něco jíst. Chceš to přece přežít. Nebo ne?“ řekla jí žena, která jí udělala místo vedle sebe u dřevěného stolu.

Přežít! Ten první den si ještě plně nedokázala uvědomit význam toho slova. Beznaděj, zoufalství a stres ji paralyzovaly. Už to nebyla ona. Nezbylo z ní vůbec nic.

Ráno je nechali nastoupit a musely pak dlouhé hodiny v řadách stát. Zřejmě proto, aby si ty „nové“ uvědomily, že tady nemají sebemenší šanci.

Patřila mezi politické. Napomáhala nepříteli. Takových tu bylo hodně. Byly tady ale i odsouzené za trestné činy, příslušnice náboženských skupin i národnostních menšin. Na baráku s ní byly Češky, ale také Polky, Němky a Maďarky. Politické i ty trestně odsouzené.

Přiřadili ji na práci do prádelny. Dřina, která začínala brzy ráno a končila pozdě večer. Přitom minimum jídla, minimum soukromí. Neustálý řev dozorkyň. Trest za sebemenší hloupost. Měly to prý ale dobré na rozdíl od těch, co pracovaly v dílnách nebo venku. A na rozdíl od těch, které se staly součástí děsivé nelidské nacistické mašinerie.

Byl tu zvláštní barák, kde, jak se později dověděla, byly hlavně Polky, které čelily nelidským pokusům. Přijely úplně zdravé, ale po pár dnech z nich byly jen ležící trosky. Pokusní králíci, jak zněla šeptanda. Do prádelny se dostávalo i zkrvavené prádlo z jejich baráku. Některé ale rovnou, kvůli údajné infekci, spálili. Operovali jim prý nohy. Ty, které se tam náhodou dostaly, pak vyprávěly, jakými trpí bolestmi, mají otevřené hnisající rány a smrt pro ně bude vysvobozením.

A byl tu i jiný barák, kam vybírali ženy, které pak rozesílali do dalších táborů jako prostitutky pro dozorce. O tom, co se tam děje, šly další otřesné zkazky. Je to vůbec možné? Ale když jich posléze pár viděla, zbídačených a zlomených stvoření, která odváželi pryč, přestala pochybovat.

Jak rychle se z člověka stane zvíře s prapůvodními pudy sebezáchovy, měla možnost vidět dnes a denně. Boj o jídlo, vodu, lepší místo na palandě. Nelidskost dozorkyň a rafinovanost esesáků, kteří mnohdy nechali nepohodlné vězeňkyně roztrhat psy. Boj o holý život, který mohl skončit během vteřiny. Solidárnost děvčat z baráku i pomoc blokové, která zamlčela to, co by měla ohlásit. Strach, že skončí jako pokusný králík nebo jako prostitutka. Strach ze smrti. Prapůvodní strach, kterého se nelze zbavit.

O tom, že je zdravotní sestra, vědělo pár žen z baráku. Párkrát asistovala ruské doktorce Irině, která dávala dohromady zbitá děvčata po ataku dozorkyň. A párkrát pomáhala i zubařce Heleně z Pardubic, která se pokoušela léčit bolestí zubů trpící spoluvězeňkyně. Boj s nemocemi i výlevy nacistů tu byl bojem s větrnými mlýny. Léky nebyly žádné, o hygieně nemohla být řeč.

Tu a tam k nim dolehly informace o válečné situaci. Němce prý ženou z Ruska. Byly to jen neoficiální zprávy, které přinášely nové vězeňkyně, ale představovaly alespoň slabou naději, že tahle hrůza přeci jen jednou skončí.

Jaro 1945

Probudila se a nedokázala si uvědomit, kde je. Prudce se posadila. Na lehátkách a železných postelích vedle ní leželi další lidé. S ovázanými končetinami, s prázdnými odevzdanými pohledy. Lazaret Červeného kříže byl vybudovaný v polorozpadlém domě, který býval před bombardováním pravděpodobně úřadem.

Včera se sem dovlekla s Aničkou. Rozedřené nohy jí krvácely. Ujal se jí doktor, který mluvil špatně německy. Podle přízvuku se dalo usuzovat, že je Polák, ale co na tom záleželo. Ošetřil a ovázal jí puchýře a rozedřené paty a sestra jim přidělila dvě železné postele ve velké místnosti, kde leželi útrapami zdecimovaní lidé. Byla natolik vysílená, že padla na tvrdou matraci a hlasy a šum k ní začaly doléhat čím dál vzdáleněji. Koutkem oka ještě zahlédla Aničku, která si vylezla na postel vedle a schoulila se do klubíčka.

Teď byla Aniččina postel prázdná a ležel na ní jen plyšový medvídek, kterého si včera sebrala na ulici. Kde je? Znala ji sotva den, a přesto cítila, že o holčičku dostala strach.

Spustila nohy na podlahu. Musí se po ní podívat. Nemohla se přece jenom tak sebrat a jít. Stiskla do ruky hůl a pak se zarazila, protože Anička právě vešla do dveří. V každé ruce nesla ešus a soustředila se na to, aby nevybryndala obsah. Na zhruba šestileté dítě to byl výkon. Když k ní došla, natáhla k ní levici s ešusovou miskou.

„To je pro mě?“ přijala ji. „Ty jsi hodná. Děkuji ti. Kde jsi to vzala? Venku?“

Holčička se na ni podívala a zdálo se, že se trochu pousmála. Je opravdu němá, nebo nemluví z nějakého jiného důvodu?

V ešusu byla polévka, která vzdáleně připomínala slepičí vývar. Cítila, jak ji příjemně hřeje v žaludku. „Je dobrá viď. Ještě jednou ti děkuji,“ usmála se.

Holčička si vylezla na postel a při jídle klátila nohama, které jí visely dolů. Polévku doslova hltala.

Doktor se jmenoval Prietkowski a byl to skutečně Polák. Díky němu se dověděla, že pozítří vyjíždí konvoj Červeného kříže do Čech a cílem bude Praha. Byla to ta nejlepší zpráva, kterou za poslední dny obdržela. Domov byl na dosah ruky. Stával se až hmatatelnou skutečností.

Pozítří! Tolik dnů v pekle a teď se vrací domů. Prvotní euforie ji naplnila přívalem nové energie a naděje. Jaké to bude, zase doma? Jak ji tam uvítají? A Vladimír? Vzpomínka na něj se vynořila odněkud ze zapomnění. Pohledem se dotkla Aničky. Najedla se a teď halila medvídka do kousku hadříku, který někde našla.

Odpoledne na chvíli opustily lazaret a podívaly se k Labi. Cestu k řece jim poradila zdravotní sestra, která byla zdejší, a to, co se s Drážďany stalo, ji deprimovalo.

„Bývalo to krásné město, před válkou. Než přišel Hitler. A co je z Drážďan teď? Hromada sutin. Všechny staré stavby a kostely jsou zničené. Dům, kde jsem bydlela, už není a moje rodina... moje rodina je po smrti.“ Říkala jí to nepřítomným hlasem plným bolesti a z očí jí stékaly slzy.

Válka měla na svědomí tisíce a tisíce tragédií. Dokáže čas někdy tu bolest smazat?

„Labe.“ Kochala se pohledem na plynoucí vodu. „To je řeka, která teče z Čech. Z mého domova.“ Nebyla si jistá, jestli jí Anička rozumí. „Pozítří se tam vrátím. Od doktora vím, že tam jede konvoj. Pojedu... pojedeme tam spolu,“ sklonila se k holčičce a pak si vedle ní sedla na zem.

„Kdybych alespoň věděla, odkud jsi. Proč nemluvíš. Jak se jmenuješ. Kolik je ti let. Jestli máš nějakou rodinu.“

Zdálo se, že Anička má slzy na krajíčku. Myslí si snad, že ji tady chce přece jenom nechat?

„Jsi asi odtud, z Německa. Když tě vezmu s sebou, už se sem nemusíš nikdy vrátit. Chtěla bych udělat něco, co by ti pomohlo, ale nevím jak. Známe se sotva den. Vlastně jsem vůbec nepočítala s tím, že bych se domů nevrátila sama. Udělala jsi mi tak trochu čáru přes rozpočet.“

Rozuměla jí snad? Zafňukala a popotáhla.

„Ale, no tak,“ pousmála se chlácholivě. „Neboj, nenechám tě tady. Vezmu tě s sebou.“

Chvíli mlčky sledovaly plynoucí proud.

„Nemáš alespoň nějaké povědomí o tom, kde by mohl být tvůj domov?“ Zkusila se zeptat německy, ale z Aniččiny bezradné tváře se dalo vyčíst jen tolik, že buď nerozumí, nebo neví.

Domov představoval jistotu. Bezpečí. Snažila se vybavit si jejich dům. Svou rodinu, sousedy, spolupracovníky z nemocnice, přátele, známé. Celý ten okruh jí blízkých a drahých lidí, které byla nucena opustit z hodiny na hodinu. Nestrhla je s sebou do té příšerné mašinerie? Netrpěli kvůli ní? Co Honza Láznička a Pavel Cihlář? Co se s nimi stalo? Přežili? A co Vladimír? Jak nesl to, že ji zatkli, odvlekli, obžalovali a odsoudili do pekla? Chtěla věřit tomu, že ho to zdrtilo. Že ho její ztráta bolestně zasáhla. Ale někde v hloubce jejího nitra hlodala pochybnost, že to možná vzal jako zásah osudu, který mu dopomohl zbavit se jí. Že jím to ani nijak neotřáslo, protože si zachránil svůj vlastní krk. Zachránil si jej? Čím víc měla možnost dívat se na jejich vztah s odstupem, tím víc si uvědomovala svou naivitu a jeho zbabělost. Od začátku neměl ten vztah šanci.

Vrací se úplně jiná. Najednou věděla, že už nikdy nedokáže navázat na to, co bylo. Už napořád zůstane mezi jejím starým a novým životem nepřekonatelná propast. Ve starém životě zemřela a v tom novém se znovu narodila. Odvíjí se její první krůčky. První rozhodnutí. Podvědomě věděla, že ji čekají i první prohry a první zklamání. Ale nový život s sebou zároveň nesl naději a její naděje nikdy nezemřela. Ani v pekle ne.

Na nádraží byl zmatek. Vlak označený červeným křížem stál na druhé koleji. Skládal se z vagonů třetí třídy a dobytčáků. Zdravotní sestry a lékaři pomáhali dovnitř těm, kteří by to jinak sami nezvládli. Buď leželi na nosítkách, nebo se belhali o berlích.

„Pojď, sedneme si tady,“ ukázala pohledem na okénko vagonu a postrčila Aničku ke schůdkům.

Posadily se na dřevěnou lavici hned za vchodem. Vagon se začal postupně naplňovat. Směsice lidí se směsicí osudů. Anička je mlčky pozorovala, a když si naproti nim sedly dvě vyhublé ženy a usmály se na ni, přitiskla se těsně k ní.

„Jak se jmenuješ?“ zkusila se zeptat ta starší a znovu se usmála.

„Jmenuje se Anička,“ odpověděla za ni a ochranitelsky ovinula ruku kolem jejích ramen.

Obě ženy byly zavřené v Buchenwaldu. Teď oplývaly přívalem nové naděje a plánovaly budoucnost. Starší se jmenovala Anežka a byla z malé vesnice u Plzně, mladší Zdena se vracela do Hradce Králové. Přes uličku se posadili dva vyzáblí muži, kteří měli přes vězeňské mundúry přehozené odřené kabáty. Uvědomila si, že po neuvěřitelně dlouhé době kolem sebe slyší zase jenom češtinu. Všichni se těšili domů.

Vlak se dal do pohybu. Opouštěli Drážďany. A za pár okamžiků opustí i Německo. Anička se k ní ještě víc přitiskla. Uličkou procházela zdravotní sestra a rozdávala krajíce chleba. S raněnými prohodila pár slov a zkontrolovala obvazy. Mluvila sice špatnou češtinou, ale její přítomnost dodávala pocit bezpečí. Zastavila se i u ní, protože si všimla obvazů na jejích nohou.

„Nic to není. Jen odřená chodidla a pár prasklých puchýřů. Byla jsem dlouho na cestě,“ řekla, když si všimla jejího pohledu.

Doktor Prietkowski nedal jinak, než že jí nohy na cestu důkladně ováže. Kvůli infekci. Připomnělo jí to hrůznou paralelu a barák, kde hlavně polská děvčata trpěla kvůli pokusům. Vzpomínek na Ravensbrück se už nikdy nezbaví.

Vnímala monotónní klapot kol o pražce. Cesta domů bude trvat už jenom pár hodin. Anička usnula. Tiskla k sobě plyšového medvídka a hlavu si položila do jejího klína. Cizí neznámá holčička bez minulosti, která byla najednou součástí jejího života. Vzala ji s sebou. Svoje prvotní rozhodnutí nechat ji na ulici a utéct teď považovala za nezodpovědnou zbabělost. Ať už Anička byla odkudkoliv a prožila cokoliv, upnula se na ni jako na záchranný kruh, kterého se chytila. Docela dobře by mohla být jejím vlastním dítětem, její dcerou. Vladimír vždycky mluvil jen o vlastním synovi. Vlastně ani slůvkem nenaznačil, že by chtěl další dítě... s ní. Tenkrát to bolelo. Teď už ne. Vztah, který neměl šanci. Jenže se zamilovala. Dokáže se ještě vůbec někdy zamilovat? Láska byla to poslední, na co předešlé roky myslela. Definitivně zmizela z jejího života.

Jak daleko je to ještě na hranice? A co bude, až se vrátí domů? S cizí holčičkou, která nemluví. Najednou se jí jako přízrak před očima objevila Mařina tvář. Mara, která peklo nepřežila a která se domů už nikdy nevrátí. Pohledem se vrátila ke spící Aničce. Jestli je pravda to, co Mara říkala, může to oběma pomoct začít nový život.

Zima 1944

Znala ji nejprve jen od vidění. Mara měla svoje místo na opačném konci baráku na palandě v dolní řadě. Na rozdíl od ní nepatřila mezi politické, ale mezi odsouzené za trestný čin, kterým byla v jejím případě loupež. Zlodějka, která s partou chlapů připravovala o majetek ctihodné občany. Měla rebelskou povahu a často se dostávala do konfliktu s některou dozorkyní. Párkrát ji esesáci vytáhli z baráku a zpátky ji vrátili zbitou. Asistovala pak Rusce Irině, která jí ošetřovala rány.

Trochu blíž se seznámily, když Maru přeřadili do prádelny. Byla dříč. Dokázala zvednout těžké rance prádla, s kterými obvykle zápolily ve dvou. Vykládala jim historky o svých parťácích a líčila jim, jak si bude žít, až se odtud dostane. Konec války je už přece na spadnutí. Od esesáků zaslechla, že náckové už jenom ustupují na obou frontách. Dodávala jim naději, i když do tábora přicházely další a další ženy a konci války nic nenasvědčovalo.

Nevěděly ani, jak se jmenuje. V lágru byly jen čísly a mezi sebou jí říkaly Mara, jak se jim sama představila.

Druhá zima v Ravensbrücku. Kolik jich tady ještě zažije? Ráno je nechaly nastoupit na apelplatz a byly tady už dobře dvě hodiny. Zima nepříjemně zalézala za nehty. Bolela ji hlava a trochu škrábalo v krku. Jenom neonemocnět.

Když jim konečně dali povel rozchod, zamířila do prádelny, kde bylo příjemné teplo, které uspávalo. Přivezli další skupinu žen. Šeptanda šla o tom, že na východě už vyklízejí lágry před postupující frontou a tyhle jsou odtamtud. Hodně jich bylo těhotných, doslova na rozsypání. Tábor začínal být přecpaný k prasknutí.

Vždycky si dávala pozor, aby si jí dozorkyně všímaly co nejmíň a aby neudělala nic, čím by na sebe zbytečně strhla pozornost. Přesto se ale nedokázala ubránit zvůli a zášti. Do bunkru se dostala jenom proto, že se nedokázala dost rychle hlásit dozorkyni, která se nečekaně objevila před prádelnou. Snůška nadávek a řev. Pak několik ran a klopýtání k bunkru. K vlhké díře, kam se zavírali provinilci, aby dostali rozum. Bez jídla a vody. Tři dny. Mohla být ráda, že jenom tři dny. Některé odtud vytáhli rovnou mrtvé.

Kvůli sníženému stropu se nemohla narovnat. Bylo tu vlhko, zima a neskutečný zápach. Tři dny. To nedokáže přežít. U protější stěny se něco pohnulo. Trhla sebou a přitiskla se na dveře. Co s ní chtějí provést?

„No né, tak jsi tady taky.“ Hlas zněl povědomě. „To jsem já, Mara.“

„Maro?“ Zamžourala do šera.

„Za co?“

„Dost rychle jsem dozorkyni neřekla svoje číslo.“

„To já se s ní zase chytla kvůli jídlu. S tou zrzavou mrchou. Řekla mi, že když mám málo, nebudu mít nic. Pět dnů. Jsem tu od včerejška.“

„Já tři dny,“ hlesla. „Copak se to dá přežít?“ Z jejího hlasu zaznělo zoufalství.

„Dá. To víš, že dá. Přežily to jiné, přežiješ to taky.“

Pomalu přivykla šeru. Mara seděla na ledové udusané zemi a opírala se o vlhkou stěnu. Zima byla nesnesitelná.

„Můžeš si sednout vedle mě. Nejlepší by bylo celé to zaspat.“

Chvíli váhala a pak se konečně odlepila od dveří. Zem byla ledová a přes tenkou látku vězeňských šatů nepříjemně studila.

„Horší už to nebude,“ pronesla Mara a rozkašlala se. „Vždycky si dokážou najít něco, proč tě sem zavřou,“ odplivla si.

Lezavá zima jí prostupovala až do morku kostí. Bude to muset vydržet celé tři dny. Co když nevydrží?

Mara začala znovu kašlat.

„Je ti něco?“ otočila se k ní.

„Nic to není.“ Nový záchvat otřásal celým jejím tělem.

Natáhla se a dotkla se Mařina čela. Bylo nezvykle horké a stékal po něm pot. „Jenom hoříš.“

„Nic mi není. Stejně s tím nic nenaděláš,“ odtáhla se.

Vyskočila na nohy a dovrávorala ke dveřím. „Otevřete!“ zatloukla do nich pěstmi vší silou. „Slyšíte! Otevřete!“

„Nech toho. Nemá to smysl. Ještě tím uškodíš sobě,“ houkla na ni Mara. „Nemá to smysl.“

Ještě chvíli tloukla do dveří a pak začala zničehonic popotahovat. Zoufalství, bezmoc, ponížení. Jako by jí vypalovali řeřavý cejch.

Nevěděla, jak dlouho spala. Jestli vůbec spala. Nebo se propadla do otupujícího blouznění? Celé tělo měla ztuhlé zimou. Aby si zahřála ruce, třela o sebe dlaněmi. Měla hlad. Kdy jedla naposledy? Nedokáže to přežít. Sípání, které se ozývalo vedle ní, ji vrátilo do reality. Mara se svezla tak, že skoro ležela. Dýchala rychle a nepravidelně.

„Maro.“ Natáhla znovu ruku k jejímu čelu. Musela mít vysokou horečku. Vzpomněla si na Pavla Cihláře. Zápal plic. Jak to s ním vůbec dopadlo? A jak to dopadne s Marou? Musí okamžitě pryč z téhle studené díry. Chtěla znovu vstát, ale Mara jí zničehonic prudce sevřela ruku.

„Nedělej to!“ Její hlas skřípavě zasípal. „Nemá to smysl.“

„Musíš odtud. Do tepla. Potřebuješ doktora.“

„Myslíš, že mi ho zavolají? Nech to být.“

Bezmoc střídala nenávist.

„Bylo mi mizerně už pár dnů. Ta zrzavá mrcha. Aby se usmažila v pekle.“ Začala znovu kašlat.

„Opři se o mě a zkus se zase posadit.“

„Takhle je to lepší,“ namítla.

Nikdy si nepřipadala tak bezmocná.

„Četla jsi Monte Crista?“ Mařina otázka jí přišla naprosto nesmyslná. Možná začíná blouznit. Hraběte Monte Crista četla, když jí bylo šestnáct.

„Ano, ale...“

„Tak mě dobře poslouchej a zapamatuj si každé slovo.“ Chytila ji křečovitě za ruku a krátce stiskla.

Z venku sem dolehl řev dozorců a štěkot psů. Něco se tam asi stalo nebo dělo.

„Dělala jsem zeď Tonyho partě,“ zasípala Mara a znovu začala kašlat. „Brali jsme hlavně šmuky. Tony uměl otevřít snad každou káču a Pepan s Tomem to zase uměli obratem ruky střelit. Bylo to báječný řemeslo. Žili jsme si jako v ráji.“ Na okamžik se zdálo, že se nepřítomně usmála. „Pak jsme šli na klenotnictví v Kaprovce, jenže nás tam vyhmátli policajti. Tos měla vidět to tóčo.“ Opřela se o lokty a namáhavě se posadila. „Mazali jsme ze všech sil. Kluci měli smůlu, pochytali je. Já vzala roha a zůstal mi ranec šmuků.“ Znovu se usmála. „A tak jsem si řekla, že je dobře schovám, protože teď mám utrum a budu muset z něčeho žít. Vzala jsem to k nám do Lysolaj. Vyrostla jsem tam na statku. Je tam kaplička a zázračný pramen a za nimi se jde do Houslí, je to takové údolí.“ Mařino stisknutí zesílilo.

Když jí popisovala místo, kde šperky schovala, měla pocit, že jí snad každým okamžikem rozmačká ruku.

„Dobře si to všechno pamatuj, až se odtud dostaneš.“ Hlas se jí zlomil a začala znovu zhluboka a namáhavě dýchat.

„Proč bych si to měla pamatovat, Maro? Proč mi to tu vlastně všechno vykládáš?“ vysmekla se z jejího sevření.

„Protože ty se odtud dostaneš, já už ne.“

„Co to povídáš?“ naklonila se prudce k ní.

„Nebudeme si nic nalhávat. Tohle mě dorazí. Ta zrzavá mrcha to věděla, proto mě sem poslala. Jednou provždycky se mě zbaví.“ Mluvení ji evidentně vyčerpalo. Sesula se znovu ke straně, téměř celá dopadla na zem.

„Maro.“ Přitáhla ji rychle k sobě. Váha jejího těla tížila jako balvan.

„Někdo z kluků mě prásknul. Sebrali mě, ale o šmukách jsem jim neřekla. Napovídala jsem jim, že jsem je při útěku hodila do Vltavy. Stejně mi nevěřili a udělali u mě doma šťáru. Byla jsem rázem nekalý živel. Loupežné přepadení, tak to nazvali a šoupli mě rovnou sem.“ Hlas jí přešel do šepotu.

„Musí tě okamžitě pustit ven.“ Pokusila se ji odstrčit a vstát.

„Nemá to smysl. Chceš, abych ti to pořád opakovala?“ Schválně se o ni ještě víc opřela.

Nikdy v životě nezažila takovou bezmoc. Nechtěla se rozplakat, ale přesto vnímala, jak jí z očí samovolně stékají slzy.

Čas přestal existovat. Pojem o něm ztratily obě. Mara se propadala do útržkovitého spánku. Střídala se u ní zimnice s horečkou. Nedokázala jí nijak pomoct. Sama se celá třásla.

„Už víš, proč jsem ti říkala o Monte Cristovi?“ chytila ji znovu za ruku. „V té knížce to taky tak podobně bylo, nebo ne? Když jsem byla malá, dostala se mi náhodou do ruky. Jinak jsem skoro nic nepřečetla.“ Chvíli se odmlčela. „Ty šperky si vem ty, až se odtud dostaneš ven. Musí to už celé brzy skončit.“

„Proč já? Ven se dostaneš taky.“

„Proč ty? Protože máš zkrátka v tom neštěstí kliku a jsi tady teď se mnou. Kdyby tu se mnou byla jiná, řeknu to jí. A ven už se nedostanu. Je mi mizerně, jak mi nikdy nebylo.“

„Maro.“

„A až si ty šperky vezmeš, najdi Karla Wernera. Stačí, když mu řekneš, že tě posílá Mara. Dovede zařídit a sehnat všechno na světě. Je mi dost zavázaný, ale to je jiná kapitola, na kterou už není čas.“

Poslouchala, jak jí říká Wernerovu adresu a ubezpečuje ji, že šperky tam určitě budou, protože jsou na takovém místě, o kterém nemá nikdo ani potuchy. Pak zase mluvila o Monte Cristovi a učiteli, který jí tu knížku půjčil. A pak usnula. Dech se jí změnil v sípot. Když jí nahmatala tep, zjistila, že je slabý, sotva znatelný. Párkrát už to zažila. V nemocnici. Poslední stádium zápalu plic.

Byla tak slabá, že jí spánek s bděním splývaly v jedno. Mařina ruka byla ledová a její tělo zkroucené v nezvyklé poloze vypadalo bez života.

„Proboha, Maro.“ Prudce s ní zatřásla. „Slyšíš mě, Maro!“ Otevřela oči, jako by jí tím říkala, ještě jsem tady. Věděla, že je to jenom poslední agónie. Poslední vzepětí sil. Jak dlouho ještě? Když k sobě přišla znovu, něco bylo jinak. Mařino tělo se svezlo na zem. Zatřásla s ní. Pak jí položila prsty na krkavici. Tep už nenahmatala.

„Maro?!“

Z posledních sil vyskočila a dovlekla se ke dveřím. Začala do nich tlouct. „Je mrtvá, slyšíte. Mara je mrtvá,“ opakovala to pořád dokola.

Dlouho se nedělo nic, až pak se ozval drsný hlas dozorkyně. „Ruhe!“ A sprška těch nejhorších nadávek.

Nezmohla se už na nic. Tiskla se na dveře. Najednou sama. Mara byla pryč. Jen u protější stěny leželo její mrtvé tělo.

Když se dveře otevřely, venku začínal nový den.

„Raus!“ Řev dozorkyně ji probudil z letargie. Pomalu vstala podél zdi.

„Je mrtvá,“ hlesla a ukázala na zhroucené Mařino tělo.

„Raus!“ opakovala dozorkyně a potěžkala dřevěnou hůl.

Vypotácela se ven. Oslnilo ji slunce a zatočila se jí hlava. Agnieszka s Helgou se vynořily zpoza rohu baráku a vzaly ji rychle mezi sebe. Koutkem oka stačila ještě zahlédnout, jak z bunkru vlečou za nohy Mařino tělo. To bylo naposledy, co ji viděla.

Vzaly ji do prádelny, kde bylo příjemné teplo a kde do ní vpravily hrnek polévky. Cítila, jak se jí do těla pomalu vrací život. Všechny z prádelny ten den udělaly solidárně všechno za ni. Když se vrátila na barák, udělaly jí místo u kamínek a odněkud sehnaly teplou deku. A taky jí daly krajíc chleba. Byla jim vděčná za všechno, co pro ni udělaly. Propadla se pak do spánku, ve kterém stále viděla mrtvé Mařino tělo a cítila ledový stisk její ruky.

Jaro 1945

Za okénkem se míhala ubíhající krajina. Musela tvrdě usnout.

„Už jsme doma. Před chvílí jsme projeli Děčínem,“ hlásila jí Anežka a obě se Zdenou se na ni radostně usmívaly.

Doma. Jak mohla zaspat hranice? Tolik se na ten okamžik těšila. Na začátku a během války tady byly Sudety, které připadly k Říši. Dobře si pamatovala, jak odtud prchali lidé. I v Praze bylo hodně těch, kteří tu museli téměř všechno nechat a opustit svůj domov. Teď bylo po válce a hranice už zase platily. Nebo neplatily? Prvotní poválečný chaos nemohl ještě nastolit řád.

„Pojedeme prý přes Ústí a přes Roudnici a v každém větším městě zastavíme. Alespoň to říkala sestra z Červeného kříže,“ zajíkala se dojetím Zdena.

Anežka jí stiskla ruku a znovu se usmála.

Jediný, kdo si neuvědomoval dojemnost situace, byla Anička. Obličej měla přilepený na okénko a se zaujetím všechno za ním sledovala. Zná to tady? Byl i tohle kdysi její domov? Nebo je to pro ni docela neznámá krajina a místo jejího narození zůstalo tam v Německu? Dozví se o ní vůbec někdy něco?

Aussig. Přemalovaný název a nad něj napsáno česky Ústí. Když sem vlak s houkáním dorazil, uvědomila si, že se začíná psát nová kapitola. Nádraží se hemžilo lidmi. A příjezd jejich vlaku vzbudil pozornost. Mezi civilisty bylo vidět i vojáky. Evidentně na nádraží nebyli náhodou. Mír trval sotva pár dnů a bylo třeba jej udržet za každou cenu.

Nakonec zastavovali snad na každém nádraží. Občas někdo vystoupil, protože už byl doma, a radostně jim pak mával na rozloučenou. Z řeči ostatních cestujících zaslechla, že měli přibrat i bývalé vězně z terezínského ghetta, ale nakonec se tak nestane, protože v Terezíně řádí epidemie tyfu.

Byla to nekonečná cesta, a čím víc se blížili k jejímu konci, tím víc se stupňovala její nervozita. Pořád ještě mohla upustit od své myšlenky začít úplně nový život. Mohla se přece vrátit domů. Do svého starého života. Stisknout kliku dveří jejich domu, přivítat se se svými blízkými. Jistě přežili. Najednou dostala strach, že i je zavřeli a obvinili. Byli její rodinou, nesli stejnou vinu. Ten strach měla vlastně celou dobu, co byla v Ravensbrücku. A teď, když už byla skoro doma, se vystupňoval.

Roztoky byly jasným znamením, že Praha je na dohled. Anežka se Zdenou se začaly dohadovat s muži sedícími přes uličku, kde bude mít vlak konečnou. Jestli na Wilsonově, nebo na Masarykově nádraží.

Anička jí zatahala za rukáv a ukázala pohledem na skály, které se objevily vedle vlaku. V její dětské tváři bylo překvapení a strach. Usmála se na ni a vzala ji za ruku.

„Už budeme vystupovat,“ naklonila se k ní, i když byla přesvědčená, že jí děvčátko nerozumí. Vstala a pomalu dovrávorala do uličky u dveří. Byla docela ráda, že obě ženy jsou tak zabrané do hovoru s muži, že si ani nevšimnou, že je s holčičkou pryč. Nechtěla jim nic vysvětlovat a vlastně se s nimi ani loučit.

Na železniční stanici v Podbabě vystoupily jen ony dvě. Pokoušela se vybavit si všechno, co jí Mara před svou smrtí řekla. Do Lysolají je to odtud nějaké dva tři kilometry a stejně tak zase zpátky. Den už se začínal nachylovat a tmavé mraky ženoucí se od západu slibovaly déšť. Opřela se o hůl. Nohy ji pořád bolely. O rychlé chůzi nemohla být vůbec řeč. Navíc s ní byla Anička, která nijak zvlášť rychle jít nedokázala.

Vybavila si, že jednou s Vladimírem vyrazili do nedaleké Šárky. Byl celý nesvůj a pořád jí opakoval, že by byl nerad, kdyby je někdo viděl spolu. Opakoval jí to vlastně kdykoli, když si někam vyšli. Nebylo to často, ale pokaždé to nezapomněl připomenout.

Držely se při kraji silnice, kterou obklopovaly nízké domky. Tudy válka neprošla. Prošli tudy jen osvoboditelé. Domky vypadaly stejně jako před válkou i během ní. Jako by se tady zastavil čas. Zvířecí instinkty ji znovu vybičovaly k ostražitosti. Obě s Aničkou působily jako vetřelci. Tím, že na sobě měla vězeňskou uniformu, přes kterou natáhla starý kabát, a holčička ošuntělé šaty s kabátkem, budily na první pohled pozornost. Tulačka s dítětem. Propuštěná vězeňkyně. Dobře věděla, že vězně mají lidé spojené hlavně s trestnými činy.

Zatímco v Německu prošla doslova spálenou zemí, kde bylo utrpení a zmar téměř na každém kroku, a jí jako válkou postižené si nikdo nevšímal, tady se najednou cítila nejistě. V Německu se většinou díky strachu z uchvatitelů i osvoboditelů držela mimo hlavní cesty a silnice, a tady, doma, kde měla najít konečně bezpečí, si s hrůzou uvědomila, že ji naplňuje něco podobného.

Nebe ještě víc potemnělo a zvedl se vítr. Ve vzduchu byla cítit voda.

„Doufám, že nezmokneme,“ pronesla a podívala se na Aničku. Ta se jí křečovitě držela za ruku. Asi vůbec nechápala, co jí říká, stejně tak jako kam a proč jdou. Proč vlastně nemluví? Je od narození němá? Nebo jí nerozumí? Zkoušela na ni mluvit i německy nebo polsky, ale jak se zdálo, nerozuměla ani tomu. Děvčátko si nepovídalo ani samo pro sebe, ani si nepobrukovalo melodii žádné písničky, jak to děti jejího věku dělávají. Z nemocnice znala pár případů, kdy lidé přestali mluvit kvůli prožitému šoku nebo úrazu. Někdy prý stačilo, aby prožili něco podobného, a řeč se jim mohla při troše štěstí vrátit. Někdy se ale nevrátila už nikdy.

Nepříznivé počasí bylo na jednu stranu jejich spojencem. Na silnici nikoho nepotkaly. Procházely kolem domů a to, že jdou kolem, zaregistrovali jen psi, kteří začali štěkat. Z nebe spadlo pár kapek.

Lysolaje byly malá vesnice za Prahou. Pravděpodobně sem už nikdy víc nepřijdou. Šla podle toho, jak jí nastínila Mara. Našla studánku, o které se říkalo, že je zázračná. Kapličku s obrazem Panny Marie. A za nimi pěšinu. Vypadalo to tady ponuře. Díky stromům, počasí i končícímu dni. Nemůžou se tady dlouho zdržovat. Sevřela pevněji Aniččinu ruku a zamířila na pěšinu. Kdokoliv může být tam před nimi. Kdokoliv může jít za nimi, protože je sledoval a zdály se mu podezřelé. Stát se může cokoliv. Srdce se jí rozbušilo.

Anička se najednou vzepřela a pokusila se jí vytrhnout. Když na ni pohlédla, vypadalo to, že se každou chvíli rozpláče. Měla evidentně strach z tohohle místa a zřejmě se jí vůbec nelíbilo, že jdou pořád dál po téhle podivné pěšině vedoucí do soutěsky.

„Je to už jenom kousek. A pak se vrátíme. Taky se mi tu nelíbí. A asi pěkně zmokneme. Ale jinak to nejde.“ Pustila její ruku.

Už to nemůže být daleko. Opřela se o hůl. Děvčátko chvíli okolkovalo, ale jak se od něj vzdalovala, rozběhlo se za ní.

Mara měla pravdu. Místo úkrytu bylo nedotčené. Kdyby nevěděla, že je to podle jejího popisu tady, docela určitě by to přehlédla. Ranec se šperky, které kdysi patřily klenotníkovi z Kaprovy ulice na Starém Městě. Poodhrnula cíp látky. Takové množství nečekala. Anička jí zvědavě nakoukla přes rameno.

„Musíme jít.“ Sevřela ranec a nacpala jej do své plátěné mošny. Svlékla si kabát, mošnu si zavěsila křížem přes rameno a pak si kabát oblékla znovu. Knoflíky zapnula až ke krku.

V Aniččině tváři se objevil překvapený výraz. Usmála se na ni. Od teď opravdu začíná nový život. Vracely se stejnou cestou. Za kapličkou je dostihl drobný déšť. Schovat se nebylo kam. Začínalo se stmívat. Hukot motoru proťal šumění deště a šero prozářily kužele reflektorů.

„Kam máte namířeno v tomhle nečase?“

Trhla sebou a prudce se otočila. Za nimi zastavil malý náklaďáček s plachtou a z okénka se vykláněl muž v kšiltovce.

„Do Prahy. Jdeme z reichu.“ Sevřela pevněji Aniččinu ruku a byla ráda, že mošnu schovala pod kabát. Naučila se být ostražitá a nikomu nevěřit.

„Tak to máte před sebou ještě pořádný kus cesty. S tou malou. Večer na krku. Jedu do Dejvic. Vlezte si na korbu. Svezu vás alespoň tam.“