Obsah

- První kapitola

- Druhá kapitola

- Třetí kapitola

- Čtvrtá kapitola

- Pátá kapitola

- Šestá kapitola

- Sedmá kapitola

- Osmá kapitola

- Devátá kapitola

- Desátá kapitola

- Jedenáctá kapitola

- Dvanáctá kapitola

- Třináctá kapitola

- Čtrnáctá kapitola

- Patnáctá kapitola

- Šestnáctá kapitola

- Sedmnáctá kapitola

- Osmnáctá kapitola

- Devatenáctá kapitola

- Dvacátá kapitola

- Dvacátá první kapitola

- Dvacátá druhá kapitola

- Dvacátá třetí kapitola

- Dvacátá čtvrtá kapitola

- Dvacátá pátá kapitola

- Dvacátá šestá kapitola

- Dvacátá sedmá kapitola

- Dvacátá osmá kapitola

- Dvacátá devátá kapitola

VANITAS

Rudá jako oheň

URSULA POZNANSKI

VANITAS

RUDÁ JAKO OHEŇ

Příběh květinářky s temnou minulostí se uzavírá

EUROMEDIA GROUP

Ursula Poznanski

VANITAS

Rot wie Feuer

Copyright © 2021 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG,

Munich, Germany

www.ava-international.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Sabine Schröder

Translation © 2023 by Blanka Pscheidtová

ISBN 978-80-242-8644-0

Poznámka 1

Ano, toho policistu zničili v mé přítomnosti. Běžně mi takové mučení nic neříká. Je odporné a ponižující. Především pro trýzněného, ale i pro toho, kdo drží kleště, autogen, paralyzér. Oba ztrácejí veškerou lidskost.

V případě toho policisty to bohužel bylo nevyhnutelné, museli jsme se dozvědět, co ví, a on nám to taky pochopitelně řekl. Každý by to udělal. Informace byla cenná, i když ne stejným způsobem pro každého z nás. Vyprávěl nám, že jeho oddělení se v poslední době intenzivněji soustřeďuje na libanonské klany než na ruské. Že proti nám pořád nemají nic konkrétního kromě jedné svědkyně, kterou okamžitě vytáhnou z klobouku, kdyby se Andrej vynořil.

Tušili jsme, že se ta žena odsunula do Vídně, jenom jsme neznali detaily. Jeden z našich lidí hned telefonoval Andrejovi do exilu. Slavilo se. Potom se kuly plány.

Takhle já neslavím. A plány mám důkladně prověřené. Přímo nastudované. Vždyť mám své vlastní.

Toho policistu jsme nezabili, tedy ne fyzicky. Ale nikomu už nebude k užitku. Odložili jsme ho poblíž teritoria Libanonců – ať se vyšetřovatelé snaží, když už je prakticky mají v hledáčku.

Tu noc byla moje milovaná v mém objetí melancholická a zamlklá, úplně jiná než obvykle.

„Neměj strach,“ šeptám jí do ucha. „Čekají nás zlaté časy.“

První kapitola

Klub je narvaný k prasknutí, stejně jako v předchozích dvou nocích. Dívka s téměř bílými blond vlasy tančí uprostřed pódia a kolem se pohybují těla v pulzujícím světle stroboskopu. Schody, po kterých sestupuju, jsou ulepené od rozlitých drinků.

Vrazí do mě nějaký kolemjdoucí, já se chytím zábradlí, a vtom ho uvidím. Dva večery jsem tady přetrpěla nadarmo, ale dneska přišel. Boris jen zřídka mění oblíbené zvyky a Duplex byl vždycky jeho druhým domovem.

Je to skoro jeden a půl roku, kdy jsem ho viděla naposledy – tedy kdy jsme byli v jedné místnosti a dýchali tentýž vzduch. Zato v mé hlavě a v mých nočních můrách byl a je trvalým hostem. To možná způsobuje, že mi připadá menší, než jak ho mám v paměti.

Vlasy má pořád oholené na milimetr, novinkou jsou ale vousy. Jeho světlá mušketýrská bradka potvrzuje, že Andrej je daleko. Ten u svých lidí nesnáší porost na obličeji.

Beztak neexistuje náznak, že by Andreje někdo viděl v Německu od té noci v hale, od noci mé domnělé smrti. Začala tu pro něj být horká půda, a protože vznikly pochybnosti o konci mého života, bude se zemi nadále vyhýbat. Zřejmě do té doby, než někdo konečně odstraní svědkyni ochotnou vypovídat. Zrádkyni. Podvodnici, kterou do Karpinova klanu propašoval Spolkový kriminální úřad.

Teď se Boris směje, objímá paží ženu, kterou vidím jen zezadu, zvedá k ústům sklenici s pivem, a mně se náhle zdá, že cítím benzin a spálené maso. Pohled na skutečného Borise je jako olej do ohně mých vzpomínek. Hoří jasně a osvětluje každý kout.

Víc než rok jsem zkoušela všechno, abych tomu zabránila. Bezděčně zvednu ruku k hrudi. Tam, kde ji provrtala Borisova kulka.

Later Bitches se teď ohlušujícím zvukem valí z monstrózních beden na taneční ploše, a já to beru jako výzvu k odchodu. Prozatím vím dost. Boris je ve městě, což znamená, že ostatní jsou tady zřejmě taky.

Otočím se, stoupám pomalu po schodech nahoru. Ne ze strachu, že by mě někdo mohl poznat – jsem maskovaná a on není moc dobrý v rozeznávání tváří. Ale možná je v Duplexu i Vera, jejíž oči jsou znepokojivě ostré. V jejím případě člověk potřebuje víc než paruku, falešné zuby a silikonové polštářky na bocích, aby ji oklamal. Jsem si jistá, že právě ona mě v Mnichově odhalila.

Vera je první, koho se musím zbavit.

Není jednoduché vracet se v noci do ohromného obytného bloku, kde jsem si před týdnem pronajala garsonku. Musím projít špatně osvětleným parkem a přes velké parkoviště, všude jsou kouty a výklenky, kde může někdo číhat. Ale neměla jsem na vybranou, musela jsem vzít to první, co si můžu dovolit. Frankfurt není laciné město, a navíc mám vytrvalý pocit, že mi nesvědčí, bez ohledu na to, ve kterém jeho koutě se nacházím. Spousty oken mrakodrapů jsou jako oči, které září do noci, všechno pozorují a neustále mě sledují. Frankfurt je nepřátelské území, teritorium Karpinovců.

Za jedinou přednost svého bytu považuju skutečnost, že leží jenom pět minut od Jižního hřbitova, kde trávím denně přinejmenším půl hodiny a cítím se tu jako doma. Chodím mezi hroby, čtu nápisy a ptám se, co si o mně teď myslí Eileen a Matti. Jestli o mě mají starost. Jestli neměli problémy – třeba dokonce s Andrejovými lidmi. Každý den pročítám zprávy z Rakouska, ale naštěstí jsem zatím neobjevila nic, co by naznačovalo násilný čin v květinářství na vídeňském centrálním hřbitově.

Být znovu ve Frankfurtu mi připadá, jako bych v poslední chvíli unikla z hořícího domu a vzápětí se do něj dobrovolně vrátila. To rozhodnutí je geniální přesně do chvíle, než někoho z klanu napadne, že bych mohla udělat něco tak scestného. S trochou štěstí mě Karpinovci pořád ještě hledají ve Vídni a jejím okolí. A pevně doufám, že nepočítají s šíleným nápadem, že bych se jim usadila přímo pod nosem. V opačném případě jsem ztracená.

Jedu výtahem do pátého patra a otevřu dveře. Osmadvacet čtverečních metrů za pět set eur nájmu. Když budu žít velmi úsporně, můžu si to dovolit dva měsíce. Na svoje vídeňské konto nesmím sáhnout, protože mě policie hledá v souvislosti s jedním případem vraždy. Hledá ovšem Carolin Bauerovou, a tou už nejsem. Po Bauerové a Springerové jsem teď Königová.

Zdá se mi, že je to vhodné jméno. Jednak proto, že mám v úmyslu zůstat v pozadí a nechat práci na ostatních. Ale i proto, že tohle bude poslední kolo mezi Andrejem a mnou. Nakonec jeden z nás dostane mat. Buď padne bílý král nebo černý.

Dva měsíce není moc času na plán, který jsem vymyslela, ale určitě stačí na to, abych byla odhalená a mrtvá. Přesto udělám první tah.

Carolin Königová má všechny potřebné dokumenty kromě cestovního pasu, který navzdory veškeré své odbornosti ve falšování dokumentů vyrobit nedokážu. Otevřela si účet u banky, která komunikuje téměř výhradně po internetu. Uložila si tam celou našetřenou hotovost. Má centrálu o rozloze osmačtyřicet metrů, notebook a WLAN. Je vyzbrojená tak dobře, jak to je jen možné.

Teď otvírá MyBazar, velkou online-platformu pro nákup a prodej všeho druhu. Jestli Karpinovci od základu nezměnili svůj modus operandi, můžu tam nalíčit první návnadu.

V době, kdy jsem byla aktivní v klanu, se často k vyjednávání obchodů požívala rubrika Briefmarkeninternational. Inzeráty o známkách z Jižní Ameriky znamenaly drogové obchody, takzvané „exotické známky“ prostituci, „neznehodnocené známky“ byl kód pro velmi mladé dívky.

Prohlížím anonce, přičemž je mi jasné, že z největší části jde skutečně o nabídku a poptávku týkající se dopisních známek. Úplně dole na první stránce narazím na inzerát, při kterém se zhluboka nadechnu. Platforma se zjevně stále používá.

Sbírka známek Ia!

Vzácné známky z Brazílie, 12 kusů, pro znalce.

Cena VB 32,- za známku, všechno dohromady 370,-

Lze odebrat i jednotlivě. Nepojištěné zaslání nebo vlastní odběr v prostoru FFM podle dohody.

Jsem si téměř jistá, že je to inzerát Karpinů. Ia znamená Ashes, sklepní klub v Taunusstraβe. Cena za kilo kokainu je tedy momentálně na dvaatřiceti tisících eur – to bývalo víc. Samozřejmě může jít o nižší kvalitu. Celkem je toho dvanáct kilogramů, ale lze koupit i menší množství. Vlastní odběr znamená předání v Ashesu, nepojištěné zaslání tmavé parkoviště v zemi Nikoho, které se musí dojednat.

Rychle zavrhnu nápad, že bych večer zašla do klubu a třeba objevila známé tváře. Taunusstraβe není zrovna příjemná lokalita a Ashes ji ještě zhoršuje. Byla jsem tam vždycky v doprovodu minimálně dvou nebo tří Karpinových lidí, a přesto neustále ve střehu. Jít do toho lokálu by bylo prostě jenom hloupé.

Ne. Nalíčím vlastní návnadu tak, aby přilákala správnou kořist. Na to musím mít jasnou hlavu, takže přesouvám akci na zítra, kdy už čekají na vyřízení další dva úkoly.

Auto, kterým jsem přijela z Vídně, jsem odstavila v několikakilometrové vzdálenosti poblíž Východního parku. Nemůžu ho tady používat, protože Karpinovci vědí, že moje poslední bydliště bylo ve Vídni. Nechci ale způsobit problém ani majitelce, takže musím brzy přeparkovat někam na periferii a odstranit poznávací značku.

Ještě důležitější je pro mě zjistit, co se skutečně stalo s Robertem. Všechny moje telefonické pokusy o navázání kontaktu během vídeňského hanobení hrobů byly neúspěšné, v SKÚ mi pouze sdělili, že vrchní kriminální komisař Robert Lesch je nedosažitelný. Prozatím. Ze zdravotních důvodů. U policie tedy ani nadále nemám žádného spojence, nikoho, kdo by znal můj příběh a držel nade mnou ochrannou ruku.

Wiesbaden je odtud co by kamenem dohodil, ale svůj záměr musím uskutečnit opatrně. Přímo do SKÚ nemůžu vkročit už proto, že mě hledá vídeňská policie a pravděpodobně po mně dávno pátrá i Interpol.

Ve zpětném pohledu se zdá, že jsem měla Tassanimu ve Vídni nalít čistého vína. Je kriminální policista, ale ne klasický typ úředníka. Kdybych mu pověděla o Karpinovcích a své hře na schovávanou, nestala bych se automaticky hlavní podezřelou, přestože se v mém bytě našel mrtvý.

Nalezení Roberta by naráz vyřešilo většinu mých problémů. Mohl by se spojit s rakouskými kolegy a stáhnout mě z palebné linie. Jeho zapojení by ale zároveň ohrozilo můj záměr. To, co plánuju, by nikdy neschválil.

Vypnu počítač a vlezu si do postele. Zítra rozestavím figurky, černé i bílé, a provedu první tah. A nebude to zahájení skotské, nýbrž arménské.

Rubrika: Kuchyňské vybavení

24 balíčků pestrých slámek!

Prodávám i jednotlivě, balíček za 1,90 eur

Všechny najednou pouze 36 eur. Zaručená zábava

na vaši příští párty!

Vlastní odběr ve FFM, jinak odeslání za poštovné!

Je sedm hodin ráno, založila jsem si konto na MyBazar a podala inzerát, který musí nezasvěceným pozorovatelům připadat naprosto praštěný, protože brčka se dají koupit v každém supermarketu laciněji. Kokain ale ne, a to je rozhodující.

Malakyanovci, arménský klan a od nepaměti Andrejovi oblíbení nepřátelé, ho prodávají ve velkém stylu, stejně jako crack a marihuanu. Inzeráty na slámky vystavovali v nepravidelných odstupech opakovaně i dřív. Ten můj slibuje kilo koksu za devatenáct tisíc eur, tedy velmi výrazně pod karpinovskou nabídkou.

S reakcí počítám nejdřív zítra nebo pozítří, takže mám dost času na výlet.

Moje vlasy mají sice nenápadně hnědou myší barvu, ale přesto je nastrkám pod kšiltovku, na vlastní řezáky si nasadím umělé, trochu vyčnívající, a moje tričko kopíruje barvu loga jednoho známého dopravce balíků. V balíčku, který nesu v podpaží, mám exemplář Tolstého Vojny a míru. Kdyby ho Robert opravdu dostal, snad porozumí narážce na Rusko.

Nemám ponětí, ve které budově se nachází jeho oddělení, ale stejně mě nepustí dovnitř. Můžu tedy právě tak dobře zkusit štěstí u mužů ve vrátnici. S úsměvem k ní zamířím.

„Mám balíček pro Roberta Lesche.“

Dva muži si vymění pohled. „Pro koho?“ zeptá se ten, co stojí venku u závory.

„Robert Lesch.“ Se svraštělým čelem předstírám, že studuju etiketu. „Knižní zásilka pro pana Roberta Lesche, SKÚ Wiesbaden, Theaterstraβe 11.“

Vidím, jak muž ve vrátnici vytahuje seznam a pak mírně zavrtí hlavou. Znovu si vymění pohled s kolegou, tentokrát výmluvný. „Toho tady nenajdete.“

„Och,“ tvářím se zmateně. „Ale adresa je přece v pořádku? Nemůžete to pro něj vzít?“

Oba shodně energicky vrtí hlavami. „Je to soukromá zásilka?“ zeptá se ten u závory.

„Myslím, že ano. Je od nějaké, moment… Kerstin Machekové.“ Vzhlédnu. „Prozradíte mi jeho nové pracovní zařazení nebo adresu? Pokusím se ho tam doručit.“ Znovu se na oba dva usměju, což s umělými zuby asi není moc pěkný pohled.

„K tomu nemáme oprávnění,“ vysvětluje ten uvnitř. „Odesílatelka zřejmě pana Lesche moc nezná, když si myslí, že by si teď dokázal poradit s knihou.“ Pod pohledem svého kolegy zmlkne a rozpačitě pokrčí rameny. „Vždyť je to pravda,“ dodá tiše.

Cítím svíravý pocit v útrobách a zatvářím se trochu nervózně. „No dobrá, tak ho vrátím zpátky.“ Vytáhnu z kapsy tužku z kapsy, naškrábu na formulář na své psací podložce Příjemce se odstěhoval a dám se na ústup. „Přítel a pomocník, to určitě,“ zabručím tak nahlas, aby mě slyšeli. Brblání snižuje podezíravost.

Za hodinu jsem zpátky ve svém malém bytě. Rychlý pohled na MyBazar, ale zatím se o slámky nikdo nezajímá. Vyjdu na balkon.

Výlet do SKÚ mi nepomohl ke kontaktu s Robertem, zato mě ujistil, že s ním určitě něco není v pořádku. Neporadil by si s knihou, to znamená, že je buď mrtvý, nebo leží v kómatu. Sáhnu do kapsy pro mobil.

Samozřejmě je možné, že utrpěl úplně obyčejný srdeční infarkt nebo mozkovou mrtvici – je silný kuřák a stravuje se skoro výhradně ve fast-foodech. Ale už když jsem se Roberta pokoušela kontaktovat z Vídně, jeho nadřízený v telefonu reagoval, jako by za jeho nemocí bylo něco víc.

Pode mnou někdo otevře okno a ven se line hip-hopová hudba. Vrátím se do bytu, znovu se usadím u počítače. Jestli platí moje domněnka a někdo zřídil Roberta tak zle jako před časem mě – nebo ještě hůř –, nejspíš leží v některé frankfurtské nemocnici. Možná dokonce tam, kde mi před rokem a půl vyndali kulku z těla.

Google mi nabídne tři slibné možnosti. Znovu si nasadím ty ošklivé přední zuby, strčím do podpaží Tolstého a vydám se na cestu.

Nejdřív jedu na univerzitní kliniku, protože je nejblíž. Stanice úrazové chirurgie leží ve středu komplexu, v budovách 23 a 11A. Shrnu si vlasy z čela, nasadím uštvaný výraz a tvářím se, jako bych studovala údaje na své psací podložce. Jestli se mě někdo zeptá, proč nepoužívám příruční skener, nebudu schopná vysvětlení.

„Mám balíček pro Roberta Lesche,“ zamumlám u recepce. „Mohli byste mu ho předat? Nebo mi říct, ve kterém pokoji ho najdu?“

Žena za sklem sundá brýle, otočí se k monitoru počítače, roluje. „Lesch, říkáte? Měl by být tady u nás?“

Předstírám, že to ještě jednou kontroluju. „Ano. Úrazová chirurgie univerzitní kliniky. To je přece tady?“

„Ano, jistě.“ Ukazuje prstem ke dveřím. „Zkuste to na 11A, tady ho nemůžu najít.“

Udělám, co mi navrhuje – bez úspěchu. Robert tu není. A zřejmě nikdy nebyl, protože žena na příjmu ho nenachází ani mezi nedávno propuštěnými.

Pokračuju tedy na Úrazovou kliniku města Frankfurt nad Mohanem a najednou cítím, že bych si to ráda ušetřila. Tady visel můj život na vlásku dlouhé dny po pětihodinové operaci, během níž chirurgové odstraňovali z mého těla všechny kulky a flikovali škody, které napáchaly.

Jakmile vejdu do budovy, ukáže se, jak je to ve mně ještě živé. Zdejší pach mě okamžitě vrátí o devatenáct měsíců zpátky. Musím se opřít o stěnu a soustředit se na dýchání. Moje ruka bezděčně putuje k jizvě na pravé straně hrudního koše a já si domlouvám: tak dost! Narovnám se a energicky kráčím k recepci. Neznám toho vrátného, co tam sedí a telefonuje? Nebo lépe řečeno, nezná on mě?

Čekám, až ukončí hovor, pak si odkašlu. „Mám tu balíček pro Roberta Lesche. Můžu ho nechat tady u vás?“

Muž něco naťuká do počítače a pak rezolutně zavrtí hlavou. „Je mi líto, jdete pozdě. Toho už dávno propustili.“

Úleva mi doslova podlomí kolena. „Aha, to tedy znamená, že… to musíme doručit na jeho soukromou adresu?“

„Nemyslím. Poslali ho na rehabilitaci.“ Pokrčí rameny. „Pravděpodobně do Wiesbadenu, ale přísahat na to nemůžu.“

„Děkuju.“ Otočím se, srdce mi buší dvakrát rychleji než jindy. Wiesbaden, je tam nějaké rehabilitační centrum? Já tam tedy nebyla, mě co nejrychleji dopravili přes hranice, do odlehlého rehabilitačního zařízení v dolnorakouském Waldviertelu. Mezi lidi, kteří byli většinou o generaci starší než já a potřebovali půl hodiny na přechod terapeutické místnosti, a kde jsem si zvykala na své nové jméno. Carolin. Bauerová. „Dobré jitro, já jsem Carolin, měla jsem těžký úraz.“

Robert mě tam dvakrát navštívil. Ráda bych mu teď jeho gesto oplatila.

Cestou ke stanici metra googluju Rehabilitace Wiesbaden a vyskočí mi neurologické centrum.

Z Friedberger Landstraβe budu potřebovat asi hodinu a půl.

Ještě než se definitivně rozhodnu, dávají se moje nohy do pohybu a mám štěstí. Jakmile dorazím na stanici S-Bahnu, okamžitě přijíždí vlak.

Podruhé se dnes vydávám do Wiesbadenu. Přesunuli ho na tamní rehabilitaci, aby ho kolegové mohli častěji navštěvovat? Nebo spíš chránit?

Balíček s Vojnou a mírem už mezitím vypadá trochu omšele, ale tisknu ho k sobě jako talisman. I když bych Robertovi nejspíš měla přinést něco jiného. Například květiny. Bílé růže do nového začátku, bambus pro dlouhověkost, bodlák na sílu a kručinku pro naději.

Bezděčně se zasměju. To by byla zvláštní kytice. Nějaká žena se po mně ohlédne a potřese hlavou. Znovu si připomínám, že je třeba věnovat pozornost okolí. Jsem na nepřátelském teritoriu a chovat se nápadně není dobrý nápad.

Neurologické rehabilitační centrum stojí v aleji, v sousedství je několik obytných domů a hodně zeleně. Jsem připravená pokračovat ve své pohádce o balíčku pro Roberta Lesche, ale vidím, že řada pacientů využívá pěkného počasí a vyhřívá se na slunci v parku.

Nejdřív se tedy vydám na procházku po areálu. Nikdo mě nezadrží, nikdo se nezeptá, kam vlastně jdu, protože je čas návštěv. Předběhnou mě dvě starší dámy, jedna z nich nese krabici s koláčem.

Najít Roberta netrvá ani deset minut, ale uvědomím si to až za dalších deset minut. Poprvé projdu kolem něj, aniž bych ho poznala. To, že se podruhé zarazím a zadržím dech, způsobí jediný špinavě blond pramen vlasů, který mu vítr foukne do skloněného obličeje.

Zastavím se, nejdřív s myšlenkou, že se určitě pletu. Ta hubená nachýlená postava v invalidním vozíku nemůže být Robert, tenhle muž je určitě o dobrých dvacet let starší. Nohy má v dlahách, hlava mu visí k rameni. Zdá se, že vůbec nevnímá ten rušivý pramen. Neodstraní ho, tak to udělám já.

Vůbec nehledá můj pohled, netrhne sebou, když se ho dotknu. Položím mu ruku na rameno, třeba usnul.

„Roberte!“ Můj hlas zní nepřirozeně vysoko a chraptivě. „To jsem já, Carolin. Roberte! Hej!“

Žádná reakce, a já už samozřejmě vím, která bije, jenom to nechci přijmout. „Carolin Bauerová! To jméno byl tvůj nápad, pamatuješ? Už jsem si na něj docela zvykla.“ Dělá se mi špatně z vlastní falešné veselosti. Ale nemůžu přestat. Robert je jediný člověk, který zná celý můj příběh, a přestože se mnou většinou jednal jako s praktickým užitkovým tvorem, v konečném důsledku mu vděčím za svůj život.

O několik kroků dál stojí lavička, dotlačím k ní Roberta a posadím se vedle něj. Zdá se, že si nevšiml ani toho. Pokud vůbec něco vidí, jsou to jeho vlastní ruce, bezvládně ležící na stehnech.

„Jsem zase ve Frankfurtu, už deset dní. Odjela jsem z Vídně po té záležitosti s hanobením hrobů. Karpinovci zastřelili mého souseda, ale policie si myslí, že jsem to byla já.“ Moje řečnění je naprosto nesmyslné, ale dělá mi dobře vyslovit nahlas, co se stalo. A možná, kdoví, třeba něco pronikne do Robertova mozku a vrátí ho to do světa souvislostí. „Stokrát jsem se tě pokoušela zastihnout, ale mluvila jsem jenom s tvým kolegou Klenckem. Nechtěl mi říct, co je s tebou. Co se stalo? Byli to Karpinovci?“

Napůl očekávám, že to jméno v Robertovi něco vyvolá, že sebou aspoň cukne nebo zamrká. Ale jeho výraz se nezmění. Z levého koutku úst mu vytéká slina.

„Dostali tě, viď?“ Vstanu, stoupnu si za něj a vidím v jeho týlu, nedaleko pravého ucha, červenomodrý šev. Na krku se mu hojí něco, co mohla být spálenina.

Zase si sednu, sáhnu po jedné z Robertových rukou a držím ji v dlaních. Myslím, že je to poprvé, co se ho dobrovolně dotýkám. Na rozdíl od dřívějška má dlaně suché a chladné, nehty příliš dlouhé, prsty stále ještě zažloutlé od nikotinu. Na vnitřní straně zápěstí se do rukávu táhne šrám, který také působí jako spálenina.

V mém nitru bují lávově horký chuchvalec, vyplňuje každý jeho kout, cosi jako protiklad strachu. Znám ten pocit a vím, jak je nebezpečný. Nutí mě dělat chyby, protože vyřazuje rozum. Nenávist je dobrá zbraň jen ve spojení s chladnou hlavou.

„Jsem zase tady,“ říkám tiše. „A mám pár dobrých nápadů, tedy aspoň myslím. Možná plýtvám silami a budu za pár dní mrtvá, nebo budu sedět v invalidním vozíku vedle tebe. Ale já už nemůžu pořád utíkat, chápeš? Nemůžu se po celý zbytek života schovávat a vědět, že Karpinovci klidně pokračujou. Už ten strach nemůžu vydržet, rozumíš? Na každém kroku se bát, že mě někdo z nich dostane.“ Tisknu Robertovu ruku, ale on stisk neopětuje. „Teď už nemůžu. Uchystali na tebe past, viď? A zpracovali tě.“ Odsouvám obrazy, které mi chce vnutit paměť. „Jestli jsi jim prozradil, že jsem ve Vídni, je to okay. Na tvém místě bych to udělala taky, kromě toho jsi nebyl jediný.“

Slina v jeho koutku úst se uvolní a vytvoří vlákno, které mu visí z brady. Vytáhnu papírový kapesník a setřu ji. Ne, SKÚ tady Roberta nemusí hlídat. Nikdo nepůjde do rizika, aby pronikl do rehabilitačního zařízení a odstranil ho. K čemu, když už je stejně pryč. Přesto s ním mluvím dál.

„Tak já půjdu. Ale zase se vrátím, ano? Dávej na sebe pozor a… brzy se uzdrav.“

Položím mu ruku do klína, kde nemá žádnou oporu a sklouzne po straně dolů. Pak odvezu invalidní vozík tam, kde jsem ho našla. Odhaduju, že ošetřovatelé chtěli Robertovi jen dopřát půlhodinku čerstvého vzduchu. Určitě ho někdo brzy odveze zpátky do jeho pokoje.

Ujdu pár kroků po cestě a objevím na louce roztroušené bílé skvrny. Sedmikrásky. Utrhnu tři, vrátím se a jednu po druhé je Robertovi položím do bezvládné ruky. Znamenají odolnost, triumf malého nad mocným. Jsou projevem vzdoru.

Druhá kapitola

Na zpáteční cestě nedokážu sedět klidně, pořád mám před očima Robertovu prázdnou tvář, chce se mi udeřit do okna vagonu S-Bahnu. Nebo aspoň hlasitě zařvat, zaklít, kopnout do stěny. Znovu to udělali, zase vyrvali z mého života dalšího člověka. Nedávno Norberta, mého laskavého starého souseda, a teď Roberta.

A především samozřejmě tebe. Tvoje smrt se mi vrací pravidelně skoro každou noc, jenomže ve snu se mi většinou zhmotní v ruce moje puška Barrett a já pokosím celý klan dřív, než někdo z nich stačí použít zapalovač.

Robert. Kdyby byl radši mrtvý.

Fakt, že dostali vysokého úředníka SKÚ do komatického stavu, Karpinovcům život neusnadní. Což mě přivádí k otázce, jestli opravdu nesou odpovědnost za jeho stav. Potloukal by se v tom případě Boris tak ležérně v Duplexu?

Ale je tady ta spálenina. Vypadá jako od autogenu, a ten patří k Pašovým oblíbeným nástrojům. Paša ale sedí za mřížemi, to mi řekl Robert při své návštěvě ve Vídni. Změnilo se na tom něco?

Pod užaslým pohledem šedovlasé ženy sedící proti mně si sundám falešné řezáky, strčím je do batohu a vyzývavě se rozhlédnu. Jako bych hledala někoho, koho bych mohla vyzvat na souboj. Ale po dvou vteřinách mi dojde, jak idiotsky se chovám. Opřu si čelo o chladivé sklo okna. Nechat se marným vztekem strhnout k pitomostem by mě mohlo snadno přihrát do rukou Karpinovcům. V posledních měsících jsem své sebeovládání zdokonalila, a kdybych o ně právě teď a tady přišla, moje plány by ztroskotaly dřív, než je vůbec začnu uskutečňovat.

Doma si nacákám do obličeje studenou vodu, pak se podívám na MyBazar. U mého inzerátu na slámky je skutečně jedna zpráva:

Sorry, ale tohle určitě nemyslíš vážně, co? Opravdu si

myslíš, že tenhle krám od tebe někdo koupí? Lidi, kteří

jako ty zahlcují tuhle platformu takovými nesmysly,

by měli zavírat!

Čtu ty řádky znovu. Ne, to není od klanu, to je jen rozhořčený uživatel se spoustou volného času. Dopřeju si sklenku vína, stoupnu si na balkon a dívám se na ohromné obytné bloky, které mi zakrývají obzor. Jestli Karpinovci odpoví, jsou moje další dva kroky jasné. Jestli ne, budu muset vymyslet něco jiného.

Večer ještě moc nepokročil a já vnitřně přímo vibruju. Cítím se stísněně, jako by se stěny mého miniaturního bytu ke mně pořád přibližovaly. Měla bych jít ven, jinak vyprázdním celou láhev vína a pak budu mít blízko k nežádoucímu zkratovému jednání. Stáhnu si vlasy do ohonu, nasadím si sluneční brýle a vydám se k Jižnímu hřbitovu.

Na rozdíl od vídeňského centrálního hřbitova se jeho brány zavírají až v devět hodin večer, mám tedy víc než hodinu k procházce po zatravněných cestičkách mezi řadami hrobů.

Není tu žádný Beethoven ani Schubert, ale kameny jsou ještě teplé od slunce a i tady rejdí mezi stromy veverky. Najdu lavičku s výhledem na klečícího mramorového anděla a posadím se. Zhluboka dýchám. Přinejmenším teď vím, jak je to s Robertem. Vím, že jsem na všechno sama.

To nemusí být jednoznačně nevýhoda.

Zajímalo by mě, jak dalece je mi už na stopě vídeňská policie. Moji malou mazdu už nepochybně našli včetně autokamery, ale aspoň Walthera jsem tam nenechala. Přesto to nemohlo zanechat dobrý dojem. Zmizení je vždycky poloviční přiznání viny. Považuje mě Tassani za schopnou zavraždit starého muže? Pravděpodobně ano, i když mě to pomyšlení bolí. Měla jsem ho ráda, toho holohlavého policistu s italskými kořeny. Přeju si, abych si s ním mohla promluvit.

Ale je tu ještě druhý zločin, který by mi mohli přišít, a to bohužel právem. Odvlekla jsem jednoho mladého muže do lesního úkrytu a po útěku z Vídně jsem ho tam nechala. Jestli se Alexovi podařilo uniknout ze sklepa a on informoval policii, hledají mě i kvůli únosu. Omezování osobní svobody, týrání a bůhvíco ještě. Ale zatím jsem na netu nenašla žádné odpovídající zprávy. Nic o studentovi informatiky, který se dokázal osvobodit po mnohatýdenním věznění.

Což může znamenat, že se mu to třeba nepovedlo. To by ale zemřel hlady a nad touhle možností nesmím moc přemýšlet. Vždyť s trochou snahy a vynalézavosti se k těm klíčkům od pout mohl dostat docela brzy. Mnohem pravděpodobnější tedy je, že se Alex ze sklepa dostal, ale policii radši vynechal.

V koruně stromu nade mnou nezvykle hlasitě cvrliká nějaký pták a já se zvednu z lavičky. Je čas promyslet si sled výstupů nejdůležitějších jednajících osob. Lehký větřík zčeří listí buků. Vztek, který jsem předtím téměř nedokázala ovládnout, se vytratil. Hřbitov zapůsobil. Kdoví, možná mu brzy opatřím nové obyvatele.

Příští ráno najdu u svého inzerátu další zprávu, napsanou ve dvě hodiny čtrnáct minut minulou noc, která na první pohled vypadá slibně.

Ahoj! Ráda pořádám párty a vzala bych si pět balíčků. Bohužel jsi nevystavila žádnou fotku. Můžeš mi říct, jakou mají ty slámky barvu: Jsou červeno-modro-bíle pruhované?

Souhlasím s osobním odběrem, peníze přinesu v hotovosti. Prosím o zprávu s časem a místem setkání.

Se srdečnými pozdravy Mary

Po třetím přečtení jsem si naprosto jistá, že se chytili. Nebo přesněji řečeno, někdo se chytil. Jestli jsou to skutečně Karpinovci, to uvidím až na dohodnutém místě, proto ho musím vybrat pečlivě.

Otázka na barvu slámek je ve skutečnosti dotazem na národnost prodejce. Červená, modrá a bílá poukazují na ruskou národní vlajku. Přinesu si sklenici vody a usadím se u počítače. Musím si dobře rozmyslet, co odpovím.

Tři rychlé dotazy na Googlu ohledně míst, kde za mých časů rádi obchodovali Malakyanovci. Všechna ještě existují a jedno z nich se pro moje účely bude hodit nejlíp, totiž zámecký hotel na okraji Frankfurtu, s luxusní restaurací a rozsáhlým parkem. Byla jsem tam jenom dvakrát. Jednou, abych odvezla několik velmi opilých hostů a podruhé právě kvůli kšeftu s Malakyanovci. Několik mnou zfalšovaných rodných listů za kilo heroinu. Téhle směny se osobně zúčastnil Grigor Malakyan. O tři měsíce později byl mrtvý. Až příliš často překračoval hranice Andrejova revíru.

Zamyslím se a začnu psát. Piluju text víc než půl hodiny, dokud nejsem spokojená s formulací.

Ahoj, Mary, pět balíčků je rezervovaných, přinesu je ve vhodné tašce. Místo setkání pro odběr: příští pátek,

v zámeckém parku Taunus Golf & Gourmet Schloβ,

22 hodin, u kamenného mostu.

Slámky jsou červeno-modro-bíle pruhované, nejlepší kvality. Jak tě poznám?“

Zdraví Tom

Netrvá ani hodinu a je tu odpověď:

Ten park znám, most také. Pátek je v pohodě. Na mostě asi nebude moc lidí, ale kdyby nastaly pochybnosti, poznáš mě podle červeného šátku přes ramena. Peníze dostaneš okamžitě, jakmile si slámky důkladně prohlédnu.

Tomu jistě rozumíš. Jsi ve městě nový?

Srdečně zdraví Mary

× × ×

Moje srdce při čtení poskočí, částečně z nervozity, částečně z lovecké horečky. Skoro to vypadá, jako bych měla na udici správnou kořist. Mary s červeným šátkem přes ramena, která by ráda věděla, jestli jsem ve Frankfurtu nová. Jestli není nízká cena za koks zaváděcí nabídka rodiny, která chce rozšířit svou obchodní oblast na Frankfurt.

Maryin styl psaní mi připadá povědomý, doufám, že tu není jen přání otcem myšlenky. V každém případě píše dokonalou němčinou, a to je pro Karpinovce typické. Andrej vždycky kladl velký důraz na to, aby obchodní komunikace vyvolávala profesionální dojem, a angažoval na to rodilé mluvčí. Například mě, a proto vím, jakými kanály se uzavíraly obchody.

Jedno je naprosto jasné, ať už je za jménem Mary kdokoliv, nepřijde na místo setkání sám nebo sama. Budou minimálně ve čtyřech s jištěním posily, která se bude skrývat někde poblíž. Dají Tomovi naprosto jednoznačně najevo, že si nenechají zkazit ceny za kokain na frankfurtském trhu.

Do pátku zbývají dva dny a já bych si měla nakoupit všechno potřebné. To znamená, že musím do elektroobchodu, do krámu s módními šperky a do zverimexu.

Žiju už ve Frankfurtu nějaký čas, odpovídám. Opravdu se mi tady moc líbí.

Odešlu zprávu, za pomoci paruky, brýlí a zubů ze sebe udělám někoho jiného a vyjdu z bytu. Tři lidé, které na sídlišti potkám, mě ignorují a ani já je nepoctím jediným pohledem. Už nikdy neudělám osudovou chybu, abych se přátelila se sousedy.

Moje první cesta vede do obchodu s módními doplňky, který se specializuje na rockovou scénu. Kožené náramky s cvočky, masivní pásky – a prsteny s lebkami. Takový potřebuju a musí být co největší.

Zaplatím čtrnáct eur za mimořádně ošklivý exemplář z ušlechtilé oceli a vyjdu z obchodu spokojená s příznivou cenou. Moje prostředky jsou mnohem omezenější, než byly ve Vídni.

Výrazně vyšší částku vydám v elektroobchodě za miniaturní GPS lokátor a dalekohled s nočním viděním. Doufám, že poslední výdobytek použiju víckrát, protože mi udělal pořádnou díru do rozpočtu.

Nakonec zamířím do zverimexu, kde laskavý mladý prodavač s ohnivě červenými vlasy právě krmí akvarijní rybičky. „Potřebuju krmení pro svého hroznýše,“ vysvětluju. „Máte kuřátka?“

Utře si ruce o zadek džínů. „Máme i živé myši, ty jsou pro hroznýše ještě vhodnější.“

„Pro mého ne. Já udělala nejlepší zkušenost s kuřátky.“

Pokrčí rameny. „Pro mě za mě. Ale musí být úplně rozmražený, to určitě víš?“

„Jasně.“ To opravdu musí, jinak by nebyla k použití. Prodavač zmizí v zadní místnosti a po chvíli se vrací se dvěma vakuově zatavenými igelitovými balíčky. „Deset kusů za dvě eura, kilo je už za pět.“

„Deset kusů prozatím bude stačit,“ odpovím a lovím mince z peněženky. „Děkuju.“

Doma rozstřihnu balíček a položím kuřata na balkon. Budu potřebovat jenom jedno, maximálně dvě, kdybych se dopustila nějaké nešikovnosti při preparování.

Rychlý pohled na internet, nabídka slámek má novou zprávu, v níž se někdo ptá, jestli prodávám brčka i jednotlivě, popřípadě půlky, podélně rozříznuté, haha.

Jinak se neozývá nikdo. Není tu ani storno zítřejšího termínu, takže můžu pokračovat v přípravách.

V zámeckém parku Golf & Gourmet Schloβ se prochází víc lidí, než je mi milé, ale je teprve odpoledne. Parkoviště před hotelem je plné, stoly na rozlehlé terase téměř obsazené. Poslední kilometr jsem proběhla na žhnoucím slunci a ráda bych se pozvala na sklenici ledové vody, ale pro jakýkoliv hotelový prostor jsem špatně oblečená. Totiž jako běžkyně, s čelenkou, velkými slunečními brýlemi a v nevhodném sportovním oděvu.

Zato v parku nápadná nejsem. Joggují tady i jiní. Běžím lehkým klusem ke kamennému mostu, který překlenuje úzký potůček. Na jeho kraji se zastavím a předstírám, že lapám po dechu a kontroluju si puls, zatímco zkoumám okolí a hledám ideální úkryt.

Pod mostem by to bylo praktické, ale moc blízko. Když se budou moji obchodní partneři rozhlížet po nepřítomné prodavačce slámek, ze všeho nejdřív se nepochybně podívají právě tam. Kromě toho bych odtud nemohla sledovat celou scénu.

Asi v desetimetrové vzdálenosti ale stojí strom s hustým listím a dvěma relativně nízko nasazenými větvemi, po nichž bych se dokázala vyšplhat nahoru.

Opustím tedy zídku mostu, dvakrát povyskočím a rozběhnu se ke stromu, kde provádím protahovací cviky.

Ano, tam nahoru vyšplhám. A vidím tam vidlici, na které by se dalo docela pohodlně sedět. Nejradši bych to hned vyzkoušela, ale to by možná bylo příliš nápadné. Poklusem se vrátím na cestu a dokončím běžeckou trasu. Můj plán by mohl vyjít. Doufám, že v deset večer už bude pořádná tma.

Po mém návratu už jsou kuřátka rozmražená, vypadají jako droboučké, soucit vyvolávající opeřené míčky, jejichž žlutá barva už nezáří. Vezmu si jedno s sebou do kuchyně, vyříznu mu do bříška otvor, vyndám orgány a strčím dovnitř GPS lokátor. Potom řez zašiju. Kuřátko je teď těžší než předtím, ale to snad nálezci přisoudí prstenu, který už navlékám na drobné tělíčko.

Vypadá to přesně tak, jak to mám v paměti. Takové kuřátko našli jednou Boris a Paša v ústech jednoho z Andrejových kurýrů. Bylo to malakyanovské vyhlášení války, údajně jejich metoda, jak ohlašovat následnou pohromu.

Uložím kuřátko do ledničky, druhé vedle něj jako rezervu, a ostatních osm odnesu dolů k popelnicím. Pro tygrovanou kočku, která právě balancuje na víku jedné z nich, by můj dárek mohl znamenat labužnický vrchol týdne.

× × ×

Následující den jsem v zámeckém parku už v pět hodin odpoledne, procházím se tu jako spousta dalších lidí. Podle mých zkušeností chodí Karpinovci na takovéhle schůzky spíš na poslední chvíli, nebo dokonce o pár minut později, ale nechci nic riskovat. Až to začne, musím dávno sedět na větvi ve stromě a být neviditelná. A předtím si ještě trochu důkladněji prostudovat celý pozemek, především kvůli únikové cestě.

Park je oplocený, nejsnadnější přístup je hlavním vchodem, ale to nejpřístupnější bývá většinou také nejnebezpečnější. Nedaleko mostu porazili strom, jeho pahýl stojí blízko plotu a je dost vysoký, aby posloužil jako pomoc při šplhání. Tudy zmizím, až bude po všem.

Co bylo třeba vyjasnit, je jasné, a teď se mě zmocní nervozita. K dohodnuté schůzce zbývají ještě čtyři hodiny. Spousta času, který můžu strávit se svými fantaziemi a strachy.

Chodím parkem, jedno kolečko za druhým. Učím se ho nazpaměť, počítám kroky s pohledem upřeným na cestu, palce zaháknuté za kšandy batohu. Čas se příšerně vleče, ale já vím, že sedět nečinně v bytě by bylo ještě horší. Najdu prázdnou lavičku, na které někdo nechal noviny. Za nimi se schovám na další hodinu, předstírám, že je čtu. Z terasy hotelu sem proniká tichá hudba, Chopinův valčík cis moll. Zdá se, že tam mají klavíristu, protože nakonec zazní potlesk.

Počasí už dneska není tak zářivé jako včera, od západu táhnou mraky, ale zatím to na déšť nevypadá. Strčím si do podpaží noviny, ze kterých jsem nepřečetla ani řádku, a dám si ještě jedno kolečko. Moc lidí už nepotkávám, to je dobré. Do deseti tady snad bude úplně vylidněno.

V osm hodin se poprvé vyšplhám na strom. Ještě je světlo, takže vidím, kam sahám. Výstup je tak jednoduchý, jak jsem doufala, zato vyhlédnutá vidlice je bohužel nepohodlnější, než vypadala. Ale to je zanedbatelný problém. Opřu se trupem o šikmou větev, která se pod mojí vahou trochu ohne, ale nepraskne. Výborně.

Pohled na most je přijatelný – bylo by mi milejší, kdyby mi do výhledu netrčelo listí, ale na tom se nedá nic změnit. Výhodou naopak je, že jsem dobře krytá.

Devět hodin, začíná foukat vítr. V parku jsem už půl hodiny nikoho nezahlédla a slunce zapadá. Je čas umístit návnadu. Slezu ze stromu, sundám batoh a vyndám plastovou krabičku s mrtvým kuřátkem. Původně jsem ho chtěla položit na kamenné zábradlí mostu, ale teď mi dělá starost vítr. Ano, prsten je těžký, ale taky kulatý. Kdyby se preparát skutálel do potoka, můj plán ztroskotá.

Umístím tedy kuře na zem, na světlý kámen u paty mostu. Otočím je tak, aby lebka na prstenu byla nahoře, a vrátím se na strom. Tam si z batohu vyndám nejdřív šminky a potom dalekohled. Nechci, aby se můj obličej nebo ruce objevily v listí jako světlé skvrny. Pověsím si dalekohled na krk a zaostřím na kuřátko. Skvělé. Švenknu na cestu vpravo a vlevo od mostu. Nikdo nikde. Nezdá se, že by existoval nějaký předvoj.

Čtvrt na deset, každou minutou se stmívá. A nejen to. Nade mnou dopadají na listy ojedinělé kapky, z nichž žádná nedorazí až ke mně. Po chvíli přestane krápat, zato vítr zesílí.

Obličej a ruce mám černé, barva špiní dalekohled. Větev mě pořád víc tlačí do břicha a do vnitřní strany levého stehna. Přesunu váhu o pár centimetrů a větev se viditelně zhoupne. Pohybovat se smím jen velmi opatrně, tím spíš, že teď zaslechnu na cestě kroky. Hlasy. Smích.

Za několik okamžiků se v mém zorném poli objeví muž a žena. Je do něj zavěšená a opírá si hlavu o jeho rameno. „… ten crème brûlée byl božský, nejradši bych si dala další porci.“ Slyším, jak se přibližují.

„Jasně, proč ne?“ zabručí muž. „Nevrátíme se?“

Ano, prosím, prosím, prosím, zapřísahám je v duchu. Do smluvené schůzky zbývá asi dvacet minut. To poslední, co teď potřebuju, jsou hoteloví hosté na zažívací procházce.

„Podívej, most!“ vypískne žena. „Ten je ale romantický! Není romantický?“ Táhne k němu svého společníka. Zoufale svírám větev. Nesmí najít to kuře! Nesmí na něj stoupnout! Prosím!

Ve světle lucerny, která stojí necelé dva kroky od mé návnady, se líbají a já doufám, že přitom zavírají oči. Je to on, kdo se vyprostí z objetí jako první. „Myslím, že zase začíná pršet. Vrátíme se, ano?“

Konečně odcházejí. Dalekohledem se ujistím, že všechno je na svém místě, ještě jednou slézt dolů by bylo pekelně riskantní. Ale kuřátko leží tam, kde má, kovová lebka zírá prázdně do nočního nebe.

Věta toho muže bohužel nebyla jenom výzvou k ukončení vycházky, opravdu zase začíná pršet, tentokrát silněji. Déšť buší do listí, kape na mě, stéká mi po obličeji.

Za chvilku bude dvaadvacet hodin, ale kolem mě se nic nehýbá. Je možné, že by špatné počasí odradilo „Mary“ od schůzky? Jestli ano, nebyl to nikdo od Karpinovců, koho jsem znala. Ti by se šli vypořádat s konkurencí, i kdyby hořelo.

Dvě minuty po desáté. Pět po desáté. Teprve teď si uvědomuju, jak moc jsem počítala s tím, že protistrana dodrží dohodu. Co udělám, když se to nestane? Když zvětřili nebezpečí?

Sedm po desáté – a kroky na cestě. Klapot dámských podpatků a tlumené dunění měkkých podrážek.

Do mého zorného pole vcházejí tři lidé, dva z nich poznávám okamžitě. Vera v modrém letním plášti, na ramenou červený šál. Vysoké boty, vlasy momentálně nabarvené na blond. Drží si nad hlavou deštník a zkoumavě se rozhlíží.

Vedle ní Boris v jedné ze svých objemných kožených bund, které skryjí víc než jednu zbraň. Vkročí na most, zadívá se dolů, a v pravé ruce svírá něco, co by mohl být teleskopický obušek.

Třetí ve spolku je mladý chlapík, kterého znám jen zběžně. Je vysoký, ale štíhlejší než Boris. Tmavé vlasy, dlouhé nohy. Také on vejde na most, tam se otočí a zvedá ruku ve směru, odkud přišli. Naznačí krouživý pohyb.

Nejsou tady jenom oni tři, nejmladší z nich dává ostatním pokyn, aby se porozhlédli v parku

Sedím ve své stromové vidlici a skoro se neodvažuju dýchat. Tak dlouho jsem se snažila udržet si od Karpinovců co největší odstup a teď jsme od sebe vzdálení ani ne deset metrů. Cítím, jak mi po zádech stéká pot, v ústech mám sucho a v uších mi šumí. Hlavně teď žádný nával paniky, nehýbat se, nedýchat nahlas. Jenom pomalu, úplně pomalu zvednout dalekohled k očím.

Vera stojí klidně, ve tváři napjatou pozornost. Jednu ruku má ponořenou do kapsy kabátu – má slabost pro malé revolvery a umí s nimi znepokojivě dobře zacházet.

„Není tady,“ konstatuje Boris suše.

„Nebo už je zase pryč,“ řekne Vera. „Jdeme pozdě. Jestli máme opravdu co dělat se začátečníkem, nejspíš po dvou minutách ztratil nervy a zdrhnul.“

„To bychom ho viděli.“

Vera přikývne. Krátké a trhavé sklonění hlavy. „Uvidíme, jestli Toljan nebo Jurij někoho vyčenichají.“

Toljana skoro neznám, Andrej ho poslal do jiného města, když jsem byla v klanu necelé tři měsíce. Jurijové jsou dva, jeden z nich velmi mladý, nanejvýš dvacetiletý.

Déšť ještě zesílil, Boris se mrzutě dívá k nebi a rusky poznamená něco, čemu nerozumím. Ten, kterého neznám, se zasměje a odpoví stejnou řečí.

Vidím, jak to Veru štve, na tom se zjevně nic nezměnilo. Je Ruska stejně málo jako já a rozumí v nejlepším případě útržkům, a to musí ostatní mluvit velmi pomalu a zřetelně.

„Vlez pod most a rozhlídni se tam, místo abys tady jen tak okouněl,“ vyjede na mladého muže. Zdá se, že Vera v hierarchii postoupila.

On zabručí něco pohrdavého, ale dá se do pohybu. Mrzutě skopne nějaký kámen do potoka – a v tom momentě objeví kuřátko. „Hej!“ Mávne na Borise, ale Vera je u něj první. Sáhne po návnadě, prohlíží si ji ze všech stran a potom se rychle otočí kolem vlastní osy, jako by se chtěla ujistit, že se jí nikdo neschovává za zády. Na zlomek sekundy se podívá přímo ke mně. Její pohled se nezachytí v mém, ale přesto mi vynechá srdce.

„Doprdele!“ Přidrží Borisovi před očima promočeného ptáčka. „Já to říkala, ne? Jsou to Malakyanovci!“

Boris se zadívá na návnadu a vycení zuby. „Tomu nevěřím. Proč by si ničili trh? Zasraný Arméni.“

„Logika není tvojí silnou stránkou, Borisi, přečti to líp. Nejde jim o trh. Cílí přesně na nás, přece víš, jak dlouho už Andrej čeká jejich protiútok. Od té záležitosti s Grigorem. Oni pořád ještě touží po pomstě, nemyslíš?“ Přidrží mu kuřátko u nosu. „A tohle je výhrůžka, to je ti snad jasný, ne?“ Znovu se pátravě rozhlíží parkem. Tentokrát pomaleji a důkladněji. „Jenom se ptám…,“ mumlá si, příliš tiše, než abych jí rozuměla. Pak zvedne ruku. „Toljane!“ Gestem přivolá někoho, kdo se pohybuje mimo moje zorné pole.

Za dvě vteřiny k ní přistoupí muž s nakrátko vyholenými vlasy a tetovanýma rukama. Projede mnou vzpomínka jako rána elektrickým proudem. Na to, jak tyhle ruce drží vibrační brusku, kterou se běžně zpracovávají dřevěné plochy. Pokud se s ní nehobluje kůže.

„Co se děje?“

Drží mu před očima kuřátko. „Malakyanovci. Říkali jsme ti, aby ses s tou ženskou už nestýkal. Jak se jmenuje? Mina?“

„Mane. Žádný kontakt nebyl. Už dva týdny.“ Vyhýbá se pohledu na Věru, při řeči se demonstrativně dívá mimo ni. Jako by se nudil.

„Aha.“ Zvedne kuřátko výš. „A co je tohle? Proč najednou výhrůžka z toho arménskýho kouta? Není to tak, žes něco podělal?“

„Ne.“ Spodní tón, který zazní v tom jediném slově, mě přinutí sevřít větev pevněji, ale na Veru žádný dojem neudělá. „Borisi, zpátky k autu. A podívej se pořádně, jestli na něm někdo nezapracoval. A Toljana od něj drž dál, bůhví na který straně stojí.“

Boris se zaklením odchází, další dva ho následují. Na chvíli se děsím, že Vera nechá kuřátko na místě nebo je hodí do potoka, ale bere si ho s sebou. Takže u sebe má GPS lokátor, jak jsem doufala.

Slyším, že se její kroky vzdalují. Moje vnitřní napětí ustupuje – příliš brzy. Nesmím se nechat ukolébat, že jsem v bezpečí. Fakt, že Toljan byl ve spojení s Malakyanovci, je nečekané štěstí. V případě pochybností budou myslet na něj, místo aby hledali jinou příčinu toho, co se stane.

Stále ještě prší, moje černá mikina s kapucí je úplně promočená a větev mě tolik tlačí do vnitřní strany pravé nohy, že ji necítím.

Pohnu nohou, zakroužím chodidlem a v noze mi začne bolestivě svědit. Zároveň poslouchám, co se děje ve tmě. Žádné kroky, žádné hlasy. Jenom šumění potůčku a bubnování deště na listy, cestu, trávu.

Po čtvrthodině vypadá park pořád jako po vymření, tak to risknu a vytáhnu smartphone. Rozsvícení displeje v koruně stromu by bystrý pozorovatel zahlédl i ze třiceti nebo čtyřiceti metrů. Odemknu mobil a okamžitě ho přitisknu k hrudi. Zadržím dech, ale kolem je pořád ještě klid.

Tak se odvážím. Otevřu aplikaci GPS lokátoru, nechám si ukázat pozici kuřátka a slyším, jak neopatrně hlasitě dýchám.

Odjeli. Červený bod se nachází asi čtyři kilometry jižně od hotelu, na silnici uprostřed Taunusu. Jsou na cestě do Frankfurtu.

Ještě pořád není důvod k úplnému odvolání poplachu, protože je možné, že přijeli dvěma vozidly a vrací se jenom jedno. Někdo ještě může být na pozemku a hlídat tady o něco déle. Hlavní východ je pro mě i nadále tabu, ale mám alternativu.

Počkám ještě deset minut, pak strčím dalekohled a mobil do batohu a slézám ze stromu. V tomhle případě není déšť mým spojencem, kvůli němu jsou větve i kmen klouzavé jako mýdlo. Moje sportovní obuv navzdory gumové profilované podrážce vůbec nenachází oporu. S velkým úsilím se propracuju o kus níž, ale na posledních dvou metrech prostě skočím dolů, přistanu v trávě na obou nohou a zůstanu tam skrčená dřepět.

Akce byla hodně hlasitá, hlavně poslední skok. Ale z žádného keře se nevynoří postava, která by se na mě vrhla. Snad jsou opravdu všichni pryč.

Spěchám přes louku k místu, kde stojí pařez. Vyhýbám se přitom světelným kuželům parkových luceren.

Po pěti minutách jsem venku na malé silničce a v běhu si stírám z rukou a obličeje barvu. Je to namáhavé a moc to nefunguje, ten krám mě spíš ještě víc ušpiní, než aby zmizel. Ale nemůžu se zastavit a v klidu se očistit. Nemám čas, pokud chci stihnout poslední S-Bahn.

Za půl hodiny sedím úplně promočená ve vlaku, který je naštěstí téměř prázdný. Na druhém konci vagonu se hlasitě baví tři mladíci, kteří mi nevěnují jediný pohled. Za pomoci smartphonu jako zrcátka jsem si očistila obličej aspoň tak, že už nevypadám, jako bych vylezla z uhelného dolu.

Table of Contents

První kapitola

Druhá kapitola