Copyright © 2016 by Nicholas Sansbury Smith All Rights Reserved

Copyright © 2023 for the Czech translation by Robert Čapek

Copyright © 2023 for Cover design and illustration by Kathryn Galloway English

Copyright © 2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-242-8891-8

Obsah

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

PODĚKOVÁNÍ

O AUTOROVI

Smrt neexistuje, jen světy se mění

náčelník Seattle

Mému agentovi Davidu Fugateovi, který mi poskytoval skvělou zpětnou vazbu a podporu, a rodině Blackstone Publishing za to, že věřila mému příběhu. Mám štěstí, že spolupracuji s tak nadaným týmem.

JEDNA

Průměrná životnost jednoho helldivera byla patnáct seskoků.

Tenhle měl být pro Xaviera Rodrigueze devadesátý šestý a chystal se na něj s kocovinou.

Postával přede dveřmi výsadkového hangáru mlčky, s hlavou skloněnou a rukama opřenýma o chladnou ocel. Ozbrojení strážní, kteří stáli na druhé straně chodby, si možná mysleli, že se modlí, ale ve skutečnosti se silou vůle snažil zadržet zvracení.

Poslední noc před seskokem byla až po okraj vždycky plná napětí, což někdy na palubě Úlu vedlo ke špatným rozhodnutím. Kapitánka Ashová obvykle nad zhýralostí diverů dokázala přivírat obě oči; koneckonců je posílala do apokalypsy, kde v částech otráveného povrchu Starého světa hledali součástky. Jen výjimečně se dokázali ze seskoku vrátit všichni. Trocha chlastu a sexu večer předtím byla prakticky samozřejmostí.

„Hodně štěstí, X,“ zavolal jeden ze strážných.

X se ztěžka nadechl, uvázal si kolem hlavy červený šátek s bílým šípem a zatlačil na dvojité dveře, aby je otevřel dokořán. Prorezavělý kov na podlaze zaskřípěl a ten zvuk přilákal pohledy tří zbývajících členů Týmu Raptor. Aaron, Rodney a Will se už převlékali u svých skříněk. Na vzdálenějším konci prostoru se za řadou plastových válců vypouštěcích šachet nacházelo několik členů Týmu Cherub. Ve skupině techniků a příslušníků podpory, která se shromáždila u stěny hangáru, nebyli k přehlédnutí. Diver musel ovládat mnoho řemesel, musel rozumět strojům, být vojákem i zlodějem – takoví lidé by vyčnívali z jakéhokoli davu, i kdyby na sobě neměli červené kombinézy.

Rychle se rozhlédl po prostoru. Tým Apollo se tentokrát k seskoku nechystal, to ale X vůbec nevadilo. Stejně neměl rád, když ho někdo sledoval.

„To je dobře, že ses ukázal, X!“ zavolal Will. Nejčerstvější člen Týmu Raptor si nasadil otlučený ochranný hrudní plát, vykročil ke skříňce a cestou si X prohlédl od hlavy k patě.

„Vypadáš úplně příšerně,“ řekl a uchechtl se.

„Nic, s čím by si nedokázalo poradit pár stimulantů,“ odpověděl X.

Nepotřeboval se dívat do zrcadla, aby věděl, že má Will pravdu. Bylo mu osmatřicet let, ale vypadal daleko starší. Z neustálého mhouření očí proti světlu se mu v koutcích udělaly vrásky, a zamračený výraz už se mu dávno vepsal do čela hlubokými rýhami. Alespoň měl stále ještě své vlastní zuby. Bez neobvykle zářivého úsměvu by působil mnohem hůř.

Nyní se zastavil u své skříňky k dalšímu rituálu. Přejel prstem přes svou jmenovku a chvíli vzpomínal na všechny divery, kteří se vypravili na cestu před ním. S každým dnem to bylo těžší a těžší. Někdy si nedokázal vzpomenout na jejich tváře. Dnes za to mohl děkovat své strašlivé bolesti hlavy.

Otevřel dvířka skříňky a sáhl do horní poličky pro lahvičku stimulantů, které objevil během jednoho seskoku před několika měsíci. Vzácné tablety, které patřily mezi mnoho věcí, jež nedokázali na palubě lodi vyrobit, měly hodnotu vlastní hmotnosti ve zlatě.

Když spolkl tablety, cítil, jak ho pálí v očích. Periferním viděním zachytil vysokou, štíhlou postavu svého nejlepšího přítele, Aarona Everharta. „Řekni to nahlas.“

„Myslel jsem si, že říkáš, že tu pálenku omezíš.“ Nemělo cenu lhát, Aaron by ho okamžitě prokoukl.

„Ještě jsem si na to nenašel čas.“

Aaron se mu zpříma podíval do očí a zamračil se.

„Víš určitě, že dokážeš –“

X zvedl ruku, jako by chtěl člena svého týmu napomenout. „Jsem v pořádku.“

Po napjaté chvilce přešel X k Rodneymu, který se právě snažil strčit nohu do černé kombinézy. Rodney zvedl hlavu a zdálo se, jako by se prázdným, bezvýrazným pohledem nedíval na X, ale někam za něj. Byl to třetí nejzkušenější diver na celé lodi. Práce ho v průběhu let převálcovala, a X měl někdy pocit, že Rodney chce zemřít. Jeden z lékařů se během posledního vyšetření X na tohle zeptal. Kdo to ale mohl vědět určitě? Někde v hloubi svého já museli tak či onak po smrti toužit všichni helldiveři.

„Všichni poslouchejte,“ zvýšil hlas X. „Právě jdu z velitelství. Kapitánka Ashová říká, že obloha vypadá dobře. Nad zónou seskoku není ani stopa po elektrických bouřích.“

„Co máme na seznamu tentokrát?“ zeptal se Rodney.

„Jaderné palivové články. Nic víc. Kapitánka se vyjádřila velice jasně.“

„A proč už jsme přestali hledat nějaké jiné věci?“ optal se Will. „Chybí mi doby, kdy jsme všichni pátrali po opravdových pokladech.“ X se na něj zamračil.

„Měl bys mít radost, že dnešní seskok půjde do zelené zóny, takže nám na povrchu nehrozí žádné riziko ozáření.“

„Na tyhle seskoky do zelených zón bych si klidně zvykl,“ prohlásil Will. „Možná bych to za pár let dotáhl na takovou legendu, jako jsi ty.“ Na rtech se mu objevil úsměv, který zamračení staršího divera bleskově zmrazilo.

Když se X přidal k helldiverům, byl zhruba stejně starý jako Will a nejméně stejně naivní.

Člověk sotva uvěří, že to bylo před dvaceti lety.

X v žádném ohledu nebyl legenda, ale dokázal si připsat víc seskoků než kterýkoli jiný diver v historii. Jediný, kdo se s ním mohl srovnávat, byl chlapík jménem Rick Weaver na jejich sesterské lodi Ares. Když o něm X slyšel posledně, ještě pořád skákal.

X spolkl dva další stimulanty. Zapil je douškem vody ze své lahve, zašklebil se a podíval se na Aarona.

„Jak se má tvůj kluk?“ zeptal se. „Pár týdnů už jsem Plecháče neviděl.“

„Roste strašně rychle,“ odpověděl Aaron. „Před několika týdny ho vzali na strojnickou školu. O dva roky dřív, než je normální.“ X zahlédl ve výrazu Aaronových ostrých modrých očí záblesk smutku, ale nevěděl, co přesně má znamenat. Bylo to proto, že se poslední dobou s Plecháčem nechtěl vídat, nebo proto, že se chlapec rozhodl stát strojníkem a ne helldiverem?

„Nemyslel sis snad, že by tě chtěl následovat v tomhle řemesle, že ne?“ nadhodil.

„Tak to ani náhodou!“ svraštil Aaron světlá obočí.

„Takový život bych pro svého kluka nikdy nechtěl.“

„To se ti ani nedivím.“ Aaron zaváhal a rty se mu sevřely do tenké linky.

„Nechtěl jsem o tom mluvit, ale promeškal jsi jeho narozeniny.“

„Zatraceně,“ zabručel X. „Jak dlouho už mu vlastně je devět?“

Aaronova obočí znovu zapracovala. „Je mu deset.“ X sklopil oči k podlaze. „Omlouvám se. Až se vrátíme, tak mu to vynahradím.“ Aaron zavřel dveře skříňky.

„Dělej, jak chceš.“

K tomu už se nic dalšího říct nedalo.

X musel dostát slovu, ne slibovat další věci. Popadl ze skříňky obnošený skafandr a strčil nohy do noha- vic. Zatímco si zapínal přední uzávěr, vnitřní vycpávky se přizpůsobily jeho tělu. Aaron mu podal matně černý hrudní plát, který chránil vnitřní orgány. Sice moc nevážil, ale vnější titanová vrstva dokázala zastavit výstřel z brokovnice. Hrudní plát ho během mnoha seskoků sám o sobě uchránil mnoha zlomených kostí nebo ještě horších věcí.

Natáhl si ochranu přes hlavu, vtáhl břicho a zapnul přezky po stranách. Bylo to těsné – původní odlitek byl tvarovaný pro daleko mladšího muže, kterému se ještě nezpomalil metabolismus a kterého nedohnaly špatné návyky.

O moc lépe neseděly ani titanové chrániče paží a nohou. Když si je připnul, přitlačily se na staré svaly, zakryté vrstvou tuku, kterého se přes všechny kliky nebo kolečka, naběhaná po lodi, nedokázal zbavit. Nakonec si nasadil přilbu. Celou přípravu ukončil tím, že do objímky v hrudním plátu zasadil napájecí jednotku. Se zablikáním se po matně černém povrchu rozlila modrá záře. Vybavení bylo stejně jako všechno ostatní na lodi staré, ale části k sobě lícovaly přesně a chránily ho před nepřátelskými podmínkami seskoku.

„Šachty připraveny!“ ozval se hlas z vnitřního prostoru první vypouštěcí šachty. Vylezl z ní Ty, týmový technik, a otíral si do žluté kombinézy prsty, umazané od oleje. Nervózně přežvykoval bylinnou tyčinku s přidanými kaloriemi. Bez ohledu na to, kolik Ty těch zatracených věcí snědl, zůstával hubený jako kudla.

X popadl vestu se světlicemi a náboji do brokovnice, přehodil si ji přes rameno, a když vykročil k vypouštěcím šachtám, ještě pro jistotu vyhlédl řadou okének ve vnějším plášti trupu lodi. Neviděl za nimi nic kromě temných rozvířených mraků. Diveři z Týmu Cherub jemu a jeho mužům udělali uličku, aby mohli projít. Rodney a Will rychle přešli ke svým šachtám, ale Aaron se u něj na chvíli zastavil, stejně jako vždycky. Neřekl ani slovo, jen kývl na X bradou. Pro X bylo tohle gesto důležitější než všechny ostatní přípravy. I přes chvilku napětí na sebe spoléhali vlastními životy.

Diveři se jeden po druhém nasoukali do přidělených šachet.

Když mu Ty zavřel plastový poklop nad hlavou, cítil X i po všech těch letech bodnutí strachu. Několik okamžiků trvalo, než se pohyby ramen a boků dostal do přiměřeně pohodlné polohy. Zároveň zabraly stimulátory, které si vzal, mysl se mu pročistila a mlha kocoviny začala ustupovat.

Zhluboka vydechl a poklepal na minipočítač na pravém předloktí. Za popraskaným skleněným povrchem zablikal ovládací panel. Stiskl tlačítko, aktivující průhledový displej. V pravém horním rohu hledí se mu objevila zelená průsvitná podobrazovka a přelétla po ní digitální telemetrie. Pak znovu stiskl monitor na předloktí. Nad daty na průhledovém displeji se rozsvítila další podobrazovka a zhmotnila se do obdélníkové mapy. Objevily se na ní čtyři světelné body – jeden pro každého příslušníka Týmu Raptor.

X bradou stiskl komunikační panel přilby, aby se spojil se svým týmem. „Raptoři, kontrola systémů.“

„Připraven, pane,“ odpověděl Rodney.

„Všechno v pořádku,“ ozval se Will. A po sekundové odmlce dodal: „Připraven k seskoku.“

X ani nebyl překvapen nejistým zachvěním, které zaslechl ve Willově hlase. Tohle byl jeho patnáctý seskok, a podle statistik by měl být poslední.

Seru na statistiky, pomyslel si X. Kdyby čísla vypovídala celou pravdu, on sám by už měl zemřít před nějakými osmdesáti seskoky.

„Systémy vypadají dobře, X,“ řekl Aaron. „Uvidíme se dole.“

„Bezpečnou cestu,“ popřál mu X a zvlášť zdůraznil první slovo.

Ve sluchátkách přilby se ozval další hlas. „Dávám povolení k seskoku, X.“ To byl hlas kapitánky Ashové, chladný a příznačně odtažitý.

„Rozumím,“ odpověděl. „Skáčeme pro přežití lidstva.“ Tak znělo oficiální heslo helldiverů, které opakoval před každým seskokem – odpověď měla kapitánku ujistit, že s ním může počítat.

Úl zpomalil natolik, že ve vzduchu téměř stál, a X zvedl zrcadlový kryt přilby a nasadil si tenký polymerový chránič zubů. Pohyb lodi téměř ustal, ale stejně počkal, dokud mu Ty nepotvrdí to, co už sám věděl.

„Jsme na místě,“ ozval se Ty o okamžik později. „Během několika sekund vyšlu na povrch bednu na zásoby.“ X zvedl na znamení příjmu palec, a Ty uzavřel vypouštěcí šachtu plastovým krytem. Prstem zaklepal na průhledné okénko, vytáhl si z úst bylinnou tyčinku a rty naznačil: „Hodně štěstí!“

V hangáru zakvílela siréna. První varování.

X cítil, jak v něm pomalu narůstá povědomé chvění očekávání. Byla to hrubá, návyková kombinace strachu a vzrušení a dávno věděl, že právě pro ni bude pokaždé chtít skákat znovu. A přestože by to nikdy nikomu na celém světě nepřiznal, pro tenhle pocit žil.

Všechny seskoky samozřejmě byly riskantní, každý z nich svým způsobem. Člověk prostě nemohl jen tak seskočit ze vzducholodě, která se vznášela v šestikilometrové výšce, proletět vrstvou elektrických bouří a přistát na nepřátelském povrchu bez rizika. A tohle nebyla normální záchranná mise – palivové články, pro které je kapitánka Ashová posílala, se nedaly najít jen tak někde. Na celém světadílu zbývalo jen několik míst, kde sklady s tímto nukleárním zlatem mohli najít. Bez palivových článků by nedokázal Úl zůstat ve vzduchu. A kdyby selhali...

Při této myšlence zaťal X zuby do chrániče. Nikdy neselže. Ještě nikdy neselhal.

Na časomíře mise se odečítaly sekundy, zbývající do zahájení. Všechny jeho smysly teď pracovaly na plný výkon. Cítil pach odřených plastů přilby, bušení svého srdce, šum krve v uších, a viděl měkkou modrou záři ledek, osvětlujících vnitřek vypouštěcí šachty.

Druhá siréna zaječela přesně na čas a nouzové světlo zalilo vnitřní prostor šachty rudou. Zaslechl zaskřípění kovu o kov a hlasitý náraz vzduchu, když Ty vypustil z další šachty zásobník, který měli naplnit potřebnými součástkami.

Jedna minuta do seskoku.

X naposledy přejel očima data na průhledovém displeji. Všechny systémy fungovaly na sto procent. Světelné body, určující Rodneyho, Willovu a Aaronovu polohu, stále poblikávaly, jejich majáky byly aktivní. Byli připraveni. Poslední minuta odtikávala jakoby pomaleji. X sevřel ruce v pěst s takovou silou, až mu zapraskaly klouby.

Třicet sekund do seskoku.

Sirény utichly do ozvěny a rudá záře se změnila v modrou – poslední chvíle klidu před bouří. Oblaka pod nohama mu připadala na okamžik světlejší, ale to musela být iluze. Z můstku přece dostal informace, že nad přistávací zónou žádné elektrické bouřky nebudou. Ve sluchátkách se mu ozval hlas kapitánky Ashové.

„Hodně štěstí, Raptoři.“

Pět sekund do seskoku.

Na oblacích pod sebou zahlédl charakteristickou záři blesku a po páteři mu přeběhlo zamrazení. Vzdálený záblesk pohasl a zanechal po sobě rozptýlený přísvit.

Sepnul bradou mikrofon vysílačky a zavolal: „Odložte start! Opakuji...“

Zvedl ruku, aby zabouchal na kupoli, ale právě v tom okamžiku se spodní průhledná plocha šachty se zasyčením odsunula do strany. Prsty v rukavicích jen přejel po stěně a jeho hlas se rozplynul v ječení větru, když se vydal na cestu dolů.

Na chvíli pocítil stav beztíže, jako by se proměnil v pouhou mysl bez těla. Pak ho popadl vítr a vtáhl ho do černé prázdnoty. Vzkypěl v něm vztek. Jak je možné, že operační nezachytilo bouřku? Chybné čidlo? Důstojník, který se nevěnoval své práci, ale nějaké hezké pomocnici ve výcviku? Nevěděl, ale na tom stejně v téhle chvíli nezáleželo. Musel se soustředit na seskok a na to, aby dostal svůj tým na povrch živý.

Poddal se silám, které jeho skafandr poutaly a hnaly ho k zemi. Roztáhl ruce a nohy a zaujal stabilní pozici volného pádu. Nad hlavou se mu mihl výhled na hladký povrch Úlu, který z jeho místa vypadal jako brouk. Do vzduchu se zakusovaly turbofany, připomínající hmyzí křídla. Vysoko nad lodí zahlédl hluboko ve vrstvě oblaků něco, co už dlouho neviděl: pruh zlatého slunečního světla, který se snažil prorazit cestu k planetě. A pak v okamžiku zmizel.

Přesunul zrak i pozornost k průhledovému displeji. Už klesli do výšky 5 800 metrů. Periferním viděním zachytil jasně modré poblikávání Aaronova skafandru. Na zlomek sekundy ho napadlo, nač starý přítel myslí, ale měl docela dobrou představu. Aarona při seskocích tížilo kromě skafandru a padáku ještě něco dalšího. Na lodi na něj čekal syn.

X neměl nikoho, kdo by na něj čekal nebo ho zneklidňoval. A díky tomu patřil k nejlepším diverům.

Položil se do mrazivé síly, kterou se do něj opíral vítr, a mírně o několik centimetrů vystrčil levou paži – dostatečně na to, aby provedl plochou zatáčku doprava a zkontroloval ostatní divery. Blížili se k němu a postupně uzavírali klínový útvar se stometrovými rozestupy.

Sklonil přilbu a zahleděl se na vrstvu mraků. Ve výšce čtyři a půl tisíce metrů nad zemí proti nim postupovala rozvětvená vidlice blesku.

Jeden z ostatních diverů se snažil něco říct, ale ve sluchátkách zapraskala statická elektřina a nedokázal rozeznat ani slovo. X se podíval k rozvířeným mrakům. Temnota před ním rozsah bouře skrývala, ale nenechal se oklamat. Pokud jim vyřadila ze hry elektroniku, musela být obrovská.

S každou další sekundou letu blesků v okolí přibývalo. Ve výšce tří a půl kilometru nad zemí ho osamělá turbulence prudce strhla doleva. Na hrudním plátu mu zahvízdal vítr, a pomačkal mu skafandr. Soustředil se na udržení rovnováhy a správné pozice pro volný pád.

Tři tisíce metrů. Už jsem v půlce.

Prolétl další vrstvou mraků černou a plochou jako kovadlina a s úděsem sledoval, jak se celá obloha rozzářila záblesky elektrické modři. Ke slovu okamžitě přišly zkušenosti. Znovu stáhl paže do tvaru písmene V, sklopil hlavu a zúžil svůj profil do tvaru šípu.

Zbývající příslušníci týmu mu sice zmizeli za hradbou mraků, ale udělali totéž. Střih větru a elektrické poruchy je učinily hluchými a slepými a elektronika jim nebyla k ničemu. Právě proto se také X se svým týmem donekonečna věnoval propočítávání výšky a rychlosti podle času volného pádu. S dopomocí čehokoli, co mohli zahlédnout na povrchu země nebo na obzoru, bez pomoci počítačového programu.

Přesné výpočty v průběhu volného pádu bouřkou ale možné nebyly. Vítr mu bušil do každého kousku těla a jemu připadalo, jako by blesky ohýbaly prostor a trhaly okolní temnotu. Už hodně dlouho neviděl takhle divokou a masivní bouři. Nebylo možné ji oblétnout. Museli co nejrychleji prorazit středem a doufat, že to dopadne dobře.

Prolétl oblaky jako raketa a s narůstající rychlostí začal kolem něj hvízdat vítr. Těsně předtím, než vklouzl přímo do černého srdce propasti, mihl se mu na průhledovém displeji údaj, že dosáhl výšky 2 500 metrů. Řítil se k povrchu rychlostí 260 kilometrů za hodinu a stále zrychloval. Připadalo mu, že se každý sval jeho těla chvěje napětím. Ječení větru občas přehlušovala prásknutí blesku, která připomínala výstřely, a burácení hromu znělo děsivě blízko. Neustávající střih větru jím pohazoval, takže musel neustále udržovat nohy napnuté a používat ruce místo kormidel, aby se nezačal točit a padal v přímce.

Přímo před ním se natáhl oblouk světla. Neměl čas reagovat a cítil, jak se mu postavil každý chlup na těle. Samotný fakt, že mu tato myšlenka mohla proběhnout hlavou, ale znamenal, že to nebyl nebezpečný blesk. Pořád ještě viděl a srdce mu pořád ještě bušilo jako splašené. Elektrický oblouk nepronikl vrstvami syntetického materiálu skafandru, které byly navrženy právě tak, aby se vyhnul poranění elektřinou. Bylo mu ale jasné, že nebude trvat dlouho a nějakému poranění neujde.

Dva tisíce metrů.

Přitáhl paže k bokům a pokrčil nohy v kolenou, aby se propracoval do stabilní polohy, a konečně ucítil následky tření. Pokožka po celém těle ho začala pálit. Zakousl se do chrániče zubů a ucítil chuť plastu.

Patnáct set metrů.

Digitální mapa na průhledovém displeji se znovu ustálila. Jeden z blikajících bodů z ní o okamžik později zmizel. Rodney už se z temnoty nevynořil.

„Zatraceně,“ zašeptal X. Zaťal čelisti a snažil se nastolit řád ve vzteklých myšlenkách, které mu bzučely v hlavě. Za tuhle hloupost někdo zaplatí, ale to bude muset počkat.

Dvanáct set metrů.

Těsně za zády mu projel blesk. Tentokrát už ani nemrkl. Blížil se na přistání a bylo třeba, aby se soustředil na čas, který mu zbýval do uvolnění padáku. Skafandry nebyly vybaveny automatickým systémem – technici je na jeho osobní žádost odstranili už před několika lety. Nechtěl, aby za něj padák ovládal nespolehlivý počítačový systém starší, než byl on sám.

Jeho pozornost v přívalu informací připoutal blikající bod na průhledovém displeji. Willův lokátor se odchýlil daleko od kurzu.

X naklonil hlavu v přilbě a zapátral ve tmě po modré záři napájecí jednotky, a když ji zachytil, mohl jen sledovat, jak se řítí k vířící temné vlně mraků.

Během jediného okamžiku lokátor z displeje zmizel, když Willův život ukončil smrtící oblouk statické elektřiny.

Mladík nakonec dopadl přesně podle statistiky: zahynul během patnáctého seskoku.

X cítil, jak ho svírá vztek. Dvojice diverů se dostala tak daleko – skoro se jim podařilo překonat bouři a doputovali až k relativnímu bezpečí toxické země. A teď byli mrtví. Byla to obrovská ztráta lidských zdrojů, které se všichni mohli vyhnout, kdyby důstojníci operačního dělali svou zasranou práci. Jak dokázali přehlédnout bouřkový pás, široký sto padesát kilometrů?

Se vzteklým zařváním X prorazil spodním okrajem mraků a bradou aktivoval spínač v přilbě, který spouštěl noktovizor. Před očima se mu objevilo rozpadající se město. Ze hřbitova betonu a oceli se zvedaly prorezlé kostry mrakodrapů. Budovy, které se dosud nezřítily, se o sebe opíraly jako les mrtvých kmenů. Na průhledovém displeji pečlivě pozoroval nakloněné nosníky, zbarvené noktovizorem dozelena, které se k němu přibližovaly s každým úderem srdce.

Devět set metrů. Když se X dostatečně vzdálil od bouře, upažil, podnikl poloviční výkrut a s roztaženýma nohama a pažemi chvíli padal pozadu. Ve výhledu se mu objevila tlumená modrá záře napájecí jednotky skafandru a o sekundu později prolétl spodním okrajem mraků diver. Když se X přesvědčil, že je to Aaron, znovu se převalil a zatáhl za lanko padáku. Šňůry se napnuly a připadalo mu, že jím trhly nahoru. Natáhl ruce, popadl do dlaní řídicí lanka a zamířil k plochému místu severně od dvou rozpadajících se budov.

Když provedl identifikaci zóny seskoku, zatáhl za levé řídicí lanko a stočil se do kruhu, aby si mohl prohlédnout okolní oblohu. O okamžik později se mu do výhledu dostal Aaron, ale něco se dělo – přítel letěl volným pádem a hlavou dolů se řítil k pyramidám trosek.

„Aarone, vypusť ten zatracený padák!“ zařval do vysílačky X.

Ve sluchátkách mu zapraskala jen statická elektřina a uběhla další sekunda. Aaron se přiblížil k zemi o dalších padesát metrů.

Pak se ozval Aaronův zpanikařený hlas. „Nic nevidím! Můj noktovizor nefunguje!“

X promarnil další půl sekundy pečlivou kontrolou zóny seskoku. Pořád ještě směřovali k hladkému přistání. Obrátil pohled zpátky k obloze a zaměřil se na šmouhu modré záře, která skrývala přítele.

„Vypusť padák. Navedu tě.“

„Nevidím nic, jenom střechy!“ Ani praskání statiky nedokázalo zamaskovat strach v Aaronově hlase.

„Vypusť padák, zatraceně, nebo na nějaké té střeše skončíš!“

X vydechl úlevou, když se ve vzduchu konečně otevřel vrchlík Aaronova padáku. Ještě pořád byla šance, že dokáže pád zpomalit a že přežije. X ho bude navádět. Jeho oči budou Aaronovy oči.

„Doleva!“

Aaron zahnul od věží, ale bylo jich tam mnoho. Příliš mnoho. Řítil se k troskám budovy, která kdysi sloužila jako velkolepý kancelářský mrakodrap.

X se otočil, aby ho mohl sledovat, a v uších mu ze změny tlaku zapraskalo. Před očima se mu zatmělo závratí. Prudce zamrkal a snažil se udržet pohled na Aaronovi. Ten pomalu klouzal vzduchem od tyčících se zřícených budov.

„Nic nevidím, X!“

„Drž se doleva. Už jsi z toho skoro venku!“ Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Pamatuješ, co jsem ti říkal o Plecháčovi?“ Aaronův hlas zněl nyní klidněji.

X cítil, jak se mu srdce na okamžik odmlčelo. „Ano.“

„Musíš se o něj postarat. Slib mi to!“

„Aarone, tohle zvládneš! Drž se kurva doleva! Už jsi z toho skoro venku.“

Vrchlík padáku odnesl Aarona mimo džungli oceli a skla, ale X neviděl volnou přistávací zónu. Posunul se v postroji padáku a prohledával divoký terén pohledem, aby našel cestu do rovného prostoru.

„Slib mi to, zatraceně,“ opakoval Aaron.

X se zhluboka nadechl. „Slibuji. Ale stejně to –“ Než ale dokázal dokončit větu, modrá silueta změnila směr a narazila do stěny budovy. X bezmocně sledoval, jak se vrchlík padáku zachytil o kus zježené zdi. Rychlost pádu jej roztrhla a modrá záře obleku se zřítila do temnoty.

Ve vysílačce zaznělo poslední zapraskání statické elektřiny. O pár okamžiků později se mu Aaron ztratil z dohledu, ale ve sluchátkách ještě zaslechl ostrý náraz pádu, když se přítelovo tělo rozbilo o chodník.

X nedokázal popadnout dech. Zíral na zničené budovy a v myšlenkách se nemohl vyrovnat s tím, že Aaron opravdu zahynul. Zbývalo mu už jen několik sekund do chvíle, kdy bude muset vypustit hlavní padák a připravit se na vlastní přistání, ale nedokázal odtrhnout pohled od tyčících se trosek a přestat myslet na rozlámané Aaronovo tělo. Tohle se přece nemohlo stát – ne nyní, když už přežil tolik seskoků.

O okamžik později ho ale pomyšlení na povinnosti a daný slib vytrhlo z omráčení. Lidstvo na něj spoléhalo. Aaron zemřel stejně jako Will a Rodney před ním. X ale zemřít nesměl. Pořád ještě mu zbývaly dvě věci, o které se musel postarat: najít palivové články a dohlédnout, aby Plecháč dosáhl plnoletosti.

Čtverec hlíny se k němu rychle přibližoval.

Lehce pokrčil kolena, zatáhl za řídicí lanka a připravil se na přistání.

Když se podrážkami dotkl otrávené země, zvedl se mu kolem nohou oblak prachu. Snažil se během využít setrvačnosti, ale protože ve větru neviděl žádný pohyb trávy nebo listí, přepočítal se a vítr se do něj opřel z boku. Podlomila se mu kolena a ztratil rovnováhu.

Tvrdě dopadl na zem a padák ho vlekl tak, že se nejdříve několikrát převalil a pak se nechal táhnout.

Když se konečně zastavil, ležel na zádech. V uších se mu stále ozývalo strašlivé křupnutí Aaronova dopadu. Nemohl dýchat a nic neviděl. Během jediného seskoku přišel o celý tým, a tohle měl navíc být seskok do zelené zóny.

Vztekle zatahal za postroj a šňůry, které se mu omotaly kolem trupu a nohou. Odlehčený neporézní nylon v toxickém větru povlával. Ztěžka vstal a pokusil se jej odstranit z ochranného plátu, ale zakopl a znovu upadl. Vytáhl z pouzdra nůž, prořízl postroje a konečně se osvobodil. Znovu zaklel a vsedě ještě do látky vztekle kopl.

Vítr se uklidnil a práskání blesků a burácení hromů se vzdálilo. Schoval nůž do pouzdra a ještě další okamžik zůstal sedět, než znovu vstal.

Z hlavy mu odtekla krev, takže se mírně zapotácel, a jeho zrak se chvíli potýkal s rozmazanými temnými stíny, než zaostřil oči na průhledovém displeji. Maják bedny na zásoby, kterou shodil Ty krátce před jejich seskokem, se nacházel necelý kilometr daleko.

Zvedl ruku a aktivoval počítač na zápěstí. Na displeji se objevila mapa. Dotykem prstu ji posouval, dokud se navigační značka nekryla s místem, kde čekala bedna.

Alespoň nemusí po téhle pustině běhat celé hodiny, aby připravil nalezené články k odletu. Ještě jednou se zahleděl na displej a pátral po cíli seskoku. Podle záznamů Úlu se jaderné palivové články nacházely ve starém skladišti, tři kilometry od bedny. Umístil tam druhou navigační značku.

Když dokončil plánování trasy, zkontroloval hodnoty radiace. Srdce se mu na okamžik zastavilo, když zahlédl číslo na digitálním telemetru průhledového displeje. Něco tady nebylo v pořádku. Čísla dosahovala astronomických hodnot.

Zelený seskok, to určitě!

Neměl ale čas proklínat kapitánku Ashovou a celý tým. Musel sebou hodit. Ani několik vrstev ochrany jeho skafandru nedokáže odstínit veškerou radiaci, takže mu čas začal ubíhat velice rychle. Vytáhl z pouzdra na pravém stehně blaster, otevřel tříhlavňovou komoru a odhalil dvojici brokových nábojů. Byl rád, že ji zkontroloval, protože zapomněl nabít světlici. Vytáhl jednu z postroje, rázně ji zasunul do komory a s hlasitým cvaknutím zbraň zavřel.

Výcvik a zkušenosti, které získal při devadesáti šesti seskocích, začaly fungovat. Prohlédl si okolní zkázu, orámovanou kostrami zřícených budov a shora ohraničenou vířící bouří. Byl to pohled, který ostatní helldiveři viděli nesčetněkrát, ale tentokrát X přežil seskok jako jediný z celého týmu.

DVA

„Prosím, Mario, ještě pořád je čas,“ naléhal Mark Ash.

„Jordan dokáže převzít řízení. Ty jsi svou povinnost vůči

Úlu splnila. Je čas, aby ses postarala sama o sebe.“ Kapitánka Maria Ashová se nahrbila nad umyvadlem a vyplivla do výlevky krev. Zachvěla se a rukama sevřela chladný kov, aby udržela rovnováhu.

„Jordan není připravený,“ namítla. „Než se ujme kormidla, bude se toho muset ještě hodně naučit.“ Zavřela oči a počkala, až přejde vlna nevolnosti. Když je znovu otevřela, zahlédla v zrcadle odraz manželova obličeje. Vlasy už mu na hlavě rostly jen v malém věnečku nad ušima, takže připomínal mnicha. Stáhl si brýle o kousek níž po nose, a když si všiml, že se na něj dívá, usmál se na ni.

I když už by na to měla být dávno zvyklá, při pohledu na ženu, která stála v zrcadle vedle Marka, se vyděsila. Vybledlá pokožka jí zvýrazňovala temné kruhy pod zelenýma očima a ani dobrý střih uniformy nedokázal skrýt, kolik ztratila na váze. Tvář měla strhanou a na okamžik zalitovala, že si na černém trhu nemůže koupit líčidla. Ale v mnoha ohledech musela jít ostatním vzorem – i kdyby měla vypadat jako oživlá mrtvola. Pročísla si prsty jasně červené vlasy. Ty jí alespoň znovu narostly. Vždycky byla na své účesy hrdá, a kdyby přišla o vlasy, jako by tím ztratila část svého já. Když jí před dvěma dny jeden z lékařů na palubě Úlu řekl, že se jí rakovina hrtanu vrací, bezděčně zvedla ruku a sáhla si na vlasy. Byl to jediný luxus, jediná známka ženskosti, kterou směla ještě pořád vlastnit. Obratně je svinula do drdolu a upevnila několika sponkami.

Mark jí znovu položil ruku na rameno. „Miluji tě, Mario, miluji tě od toho okamžiku, kdy jsem tě skoro před pětadvaceti lety potkal. Nechci tě ztratit.“

Obrátila se od zrcadla, aby se mu mohla podívat do tváře. „A já miluji tebe, ale víš, jak je pro mě tenhle sen důležitý. Musím nám najít nový domov. Vím, že někde na téhle planetě existuje místo, které je obyvatelné. Najdu je.“

Tiše si povzdechl. „Chceš věřit, že tohle místo existuje, ale ani tví vlastní lidé na můstku už tomu nevěří. Prosím, nech si poradit. Předej velení Jordanovi. Začni se znovu léčit. Už jednou jsem tě skoro ztratil.“

Maria zavrtěla hlavou a obrátila se zpátky k zrcadlu. Byla bojovnice. Vždycky. Než se stala kapitánkou lodi, sloužila v hodnosti poručíka v domobraně. Stále svou uniformu nosila s hrdostí.

„Právě teď mě loď potřebuje víc než kdy jindy. Zrovna dnes jsme nechali Tým Raptor seskočit do elektrické bouře, proboha!“

Mark nakrčil nos, což byla věc, kterou dělal v okamžiku, kdy nevěděl co říct.

„Na celé planetě už zůstaly jen dvě lodi,“ dodala. „Neopustím službu.“

„Dobře, rozumím.“ S přikývnutím uznal svou prohru, otevřel dveře koupelny a nechal ji zírat do zrcadla. Maria zvedla z umyvadla svůj snubní prsten a navlékla si jej zpátky na prst. Na vyhublém prsteníčku se protáčel tak volně, že musela zatnout ruku v pěst, aby jí nesklouzl. Mark měl pravdu. Většina jejích lidí nevěřila tomu, že by se na otráveném povrchu mohlo nacházet místo, kde by mohlo lidstvo začít znovu, ale ona věřit musela. Po drtivou většinu dní to byl jediný paprsek naděje, který ji držel při životě.

Zvenčí zazněl z reproduktoru nerozluštitelný hlas, který ji volal zpátky na můstek. Když s Týmem Raptor ztratili spojení, obávala se nejhoršího. Tyhle jaderné palivové články byly životně důležité a potřebovali je, aby se udrželi ve vzduchu a neztratili odhodlání při hledání nového domova. Dnešní výsadek byl ještě důležitější, neboť se nestávalo často, aby narazili na místa, kde se mohla nacházet celá skladiště tohoto materiálu.

Maria vypnula světlo a vykročila na můstek. Mark se mezitím vydal na své pracoviště v úpravně vody, ale u vchodu na ni už s kamenným výrazem ve tváři čekal její první důstojník Leon Jordan. Když se k němu blížila, pozorně si ho prohlížela a snažila se z jeho chování něco vyčíst dřív, než jí sdělí důvod, proč je její přítomnost tak důležitá. Byl to stoický mladý muž s přísnými rysy, které by očekávala u muže dvojnásobného věku. V ostře řezané bradě a tmavě hnědých očích neviděla žádné stopy po úzkosti nebo napětí, jen sílu. To byl jeden z důvodů, proč ho dosadila do funkce svého zástupce. Byl chytrý, loajální a ctižádostivý, a stejně jako jí mu na Úlu a lidech na jeho palubě extrémně záleželo. Jednoho dne – a ten den možná přijde spíš dřív než později – z něj bude skvělý kapitán, ale dnes ještě nebyla připravena předat velení. Nikomu.

Maria vystoupila ze stínu, oběma rukama sevřela zábradlí a shlédla na můstek pod nimi.

„Máme nějaké zprávy o Týmu Raptor?“ „Bohužel ne, kapitánko,“ odpověděl Jordan. „Technikům se ale podařilo opravit vadný senzor.“

„To ale pro Xaviera a jeho muže není moc velká pomoc, že?“ V hlase se jí ozvala hořkost, ale nevyčítala opominutí Jordanovi nebo technikům – jen sobě. Ale škoda už byla napáchána. Nejspíš poslala celý tým na smrt. Helldiveři byli vzácný zdroj. Z pěti kandidátů se konce výcviku dožil jen jeden. A průměrná délka života těch, kteří výcvik přežili, bývala sotva pár let. X a Aaron byli oba výjimky. Když si představila, že by o ně oba najednou přišla jen kvůli vadnému senzoru, hrdlo se jí sevřelo ještě víc.

Zhluboka se nadechla. Ve vzduchu se vznášel mírný zápach saponátů. Celý můstek byl bez poskvrnky a zalitý čistým bílým světlem. Dlaždice na podlaze, stěny, a dokonce i počítačové stanoviště barevně odpovídaly bělostným uniformám všech, kteří zde pracovali. Snaha o bezchybnou čistotu a jasné osvětlení byly tradicí, která se na palubě předávala z generace na generaci. Můstek byl majákem naděje, a Maria chtěla, aby její podřízení tuto naději v každém okamžiku ztělesňovali.

Přešla po centrální rampě, která rozdělovala můstek na dvě poloviny, a Jordan kráčel těsně za ní. Když prošli kolem pracovišť navigace a operací, řekla: „Máme situační hlášení ze strojovny?“ Zastavila se vedle dubového kormidelního kola, umístěného uprostřed vyvýšeného stanoviště, a zlehka na něj položila ruku.

Jordan přikývl, přešel k hlavní obrazovce v přední části místnosti a pohybem jediného prstu ji aktivoval. Objevil se na ní detailní záběr holé hlavy hlavního lodního inženýra Rogera Samsona. Kamera se stáhla a v záběru se objevil malý podsaditý muž, který se škrábal na hlavě a sledoval obrazovku mimo záběr. „Samsone,“ oslovila jej, „Jordan říká, že máš situační hlášení.“

Hlavní inženýr překvapeně zvedl hlavu. „Ano, kapitánko. Máme pořádně velký zasraný problém. Ta elektrická bouře způsobila vážné poruchy tlakových pojistných ventilů dvou reaktorů. Oba jsou zaseknuté, takže jsem reaktory musel odstavit. Naštěstí nedošlo k žádnému úniku radiace.“

Maria si úlevně oddechla.<‚Radiace‘ a ‚únik‘ patřily mezi slova, která žádný kapitán nechtěl pokud možno slyšet, protože stačila i malá podobná porucha, aby všichni na palubě zemřeli.

„Musím je nechat odpojené, dokud se k nim nedostanou opravárenské čety a nespraví je. To bude nejspíš trvat pár dní. Dva další už byly odpojené dřív, takže pracujeme na poloviční výkon. Potřebuji ty palivové články, pro které se vydal Tým Raptor – a potřeboval jsem je už včera.“

„Nebylo by možné vytáhnout články z poškozených reaktorů a prostě je strčit do těch dvou odpojených?“ zeptal se Jordan.

Samson si pohrdavě odfrkl, ale potom si uvědomil, s kým mluví, a dodal: „Takhle to nefunguje, pane.“

„Co budeme dělat?“ Jordan si založil paže na hrudi.

„Budeme se modlit, aby se X dokázal vrátit s články,“ řekla Maria. Znala každý kout své lodi. Bez reaktorů je loď mrtvá a půjde ke dnu – vlastně k zemi. Tepelná energie, kterou vyráběly, se přeměňovala na elektřinu a ta byla rozváděna do sítě na palubách. Část této elektřiny byla ukládána do záložního akumulátoru o velikosti celé místnosti. Pokud by byla vyčerpána, nějakou dobu je sice ve vzduchu udrží héliové plynové vaky, ale bez elektřiny selžou všechny lodní systémy. To by znamenalo, že přestane fungovat úplně všechno, počínaje úpravnou vody, kde pracoval její manžel, až po obrovské farmy, odkud pocházelo veškeré jídlo. Kormidla a turbovrtule budou k ničemu, a Úl bude bezmocně driftovat oblohou, dokud mu poslední ránu nezasadí elektrická bouře nebo horský štít.

„Jak vypadají naše plynové vaky?“ navázala.

„Přišli jsme o další dva. Funkčních jich zbylo šestnáct z dvaceti čtyř. Dokázal jsem vrátit hélium do rozváděcí sítě a odklonili jsme napájení všech méně důležitých zdrojů, ale už mi docházejí možnosti. Brzy budeme muset začít zhasínat osvětlení.“

Jordan zavrtěl hlavou. „Pokud to uděláte, tak si budeme muset dělat starosti s daleko horšími věcmi, než jsou jen nepokoje. V takové situaci bychom na spodních palubách čelili čirému chaosu a anarchii.“

„Dal byste raději přednost ztroskotání?“ Samson se na ně z obrazovky zamračil. „Nevím, jestli si to uvědomujete, poručíku, ale Úl umírá. A pokud půjdeme dolů, tak se na obloze udrží jedině Ares – a pokud vím, tak ten rezavý kýbl je v daleko horším stavu než my.“

Maria zvedla ruku. „To si velmi dobře uvědomuji, Samsone.“

Podsaditý hlavní inženýr si otřel pot z čela.

„Omlouvám se, kapitánko. Jenže...“ Na okamžik se odmlčel a podíval se jí přímo do očí. „Pokud nějakým zázrakem nedokážete najít bezpečné místo k přistání, budeme muset začít – za předpokladu, že se budete chtít udržet ve vzduchu – provádět velmi nepopulární opatření.“

Vyměnila si pohled s Jordanem. Rysy jeho tváře zůstávaly stejné a neprojevovaly se v nich žádné emoce. Až budou mimo doslech ostatních důstojníků a personálu můstku, řekne jí svůj názor v soukromí. Na Úlu se řeči vždycky šířily rychle, a nepotřebovala přiživovat špatnou náladu na palubě nějakým zbytečným panikařením.

„Tohle zůstane mezi námi,“ uzavřela. „To je rozkaz, Samsone.“

„Rozumím.“

Obraz pohasl. Cítila v hrdle kyselou pachuť. Skoro v duchu viděla, jak jí rakovinné buňky stravují vnitřnosti. Úl měl své problémy s rakovinou také, ale v jeho případě se tomu říkalo nedostatek energie. Samson měl pravdu. Loď umírala, a pokud se X nevrátí s palivovými články, stane se jen otázkou času, kdy se zřítí na toxický povrch stejně jako další lodě před nimi.

Dvě hodiny putování mrtvým městem poskytly Xavierovi dostatek času na přemýšlení. Nesl s sebou daleko více než jen útočnou pušku, kterou si vyzvedl ze zásobní bedny. Zatímco se plahočil pustinou a stoupal na vyvýšené místo, cítil na ramenou váhu smrti každého divera za posledních dvacet let. Will, Rodney a Aaron byli jen poslední tři v dlouhém seznamu jmen.

Málem sám sebe dokázal přesvědčit, že to byla jen nešťastná náhoda, ale útroby se mu pořád svíraly kombinací žalu a vzteku. Co si to na můstku mysleli, zatraceně? Nechat tým seskočit do elektrické bouře byla katastrofální chyba – chyba, za kterou tým zaplatil vlastními životy. A nyní se k tomu všemu navíc musel plazit přes radioaktivní pustinu, i když měl původně provádět seskok do zelené zóny.

Lidstvo se nacházelo o tři životy k vlastnímu vyhynutí blíž, a pokud se mu nepodaří zajistit ty palivové články, zemře polovina lidí, kteří ještě žili. Někde na obloze na něm ve výšce šesti kilometrů záviselo 546 mužů, žen a dětí.

Pokud se vrátí na palubu Úlu, najde si lidi, kteří udělali sirotka ze syna jeho nejlepšího přítele. Tohle vědomí mu dalo další důvod ke snaze přežít.

Vzdálené burácení hromu ho vytrhlo ze zamyšlení a vrátilo do reality. Zvedl dalekohled a prohlédl si zničené město.

Občasné záblesky výbojů atmosférické energie podsvěcovaly zřícené věže pulzující září.

Deaktivoval noktovizor a bez vylepšení obrazu se rozhlédl po okolním světě. Byl šedý, hnědý a mrtvý. Ani s největším úsilím si nedokázal představit, jak živá a krásná tahle metropole byla v době před svržením bomb.

Les trosek se táhl, kam až oko dohlédlo. I v tomto obrovském otevřeném prostoru se zničehonic cítil uvězněný a udušený skafandrem a úzkým průzorem přilby. To bylo docela zvláštní, vzhledem k tomu, že většinu svého života prožil ve stísněných prostorách Úlu. Seskoky mu obvykle zprostředkovávaly únik z uzavřeného, rozděleného a dusivého prostředí. Nyní se ale cítil stejně izolovaný a osamělý jako ryba v příliš malém akváriu.

Přejížděl dalekohledem po rozsáhlých blocích trosek, dokud nenašel skupinu čtyř budov, které zůstaly mezi zkázou stát. Zkontroloval mapu na zápěstí. Tohle byl cíl.

Nadzemní klenby patřily skladištím Industrial Tech Corporation – společnosti, která postavila Úl a všechny jeho sesterské lodi. Podle inženýrů měly létající válečné lodě vydržet ve službě deset, možná až dvacet let. Nikdo si dříve nedokázal představit, že se o téměř dvě a půl století později stanou poslední nadějí lidstva. Lodě se měly rozpadnout už před mnoha dekádami, a kdyby nebylo helldiverů, určitě by se tak stalo.

X bral svou službu vážně. Jistě – drobné výhody jako soukromá kabina nebo trocha jídla navíc byly dobrá věc, ale kvůli nim seskoky nepodstupoval. Skákal proto, aby lidstvo na obloze přežilo. Každé rozhodnutí, které udělal na zemi, mělo na jejich život nebo smrt vliv. A právě teď zbytečně ztrácel čas.

Podíval se ze svahu, posetého kovem a kusy betonu, a zvažoval přitom své možnosti. Mohl by sejít dolů a riskovat přitom protržení skafandru, nebo by mohl najít cestu jinudy. Stačil ale jediný pohled na hodnoty okolní radiace – trhlina v obleku by znamenala pomalou a bolestivou smrt.

Přikročil k okraji, aby zkusil najít cestu. V temnotě se nacházely všechny možné nebezpečné pasti, které už si vyžádaly životy mnoha diverů před ním. Na vlastní oči viděl, jak členy jeho týmu spolkly propadliny, rozdrtily je padající panely v nestabilních budovách, usmýkaly je prašné bouře, které se táhly na celé kilometry daleko. Dokonce viděl, jak je roztrhaly na kusy zmutované věci, které se nějak dokázaly přizpůsobit životu v radiačních zónách. V zónách, jako byla například tahle.

Znovu aktivoval noktovizor a zapátral po známkách života. Nezachytil žádný pohyb ani tepelné stopy – nic, co by mohlo naznačovat, že tudy v poslední době něco prošlo.

Silný závan větru ho donutil couvnout a ustoupit stranou. Pevně se rozkročil a zjistil, že díky tomuto pohybu získal nový úhel pohledu. Zhruba třicet metrů doleva se nacházela stezka, která mířila dolů.

Opatrně se po ní vydal, a nakonec došel až na úroveň rozpraskané ulice. Mezi ním a budovami nebylo moc míst, kde by se mohlo něco schovat, ale to zdaleka neznamenalo, že tu je sám.

Když si naposledy pozorně prohlédl okolí, rozběhl se přes otevřenou plochu sprintem. Pár metrů od budovy se do něj opřel silný závan větru s prachem. Přitáhl bradu k hrudi, poryv překonal a opřel se zády o stěnu.

Na okamžik zůstal nehybně stát a zrychlený dech se mu srážel na hledí, když se pozorně rozhlížel po nebezpečí a v hvízdajícím větru se snažil zaslechnout jakýkoli rušivý tón.

Nad hlavou se mu rozvinul blesk do téměř dokonalého trojúhelníku a o necelou půlvteřinu později práskl ohlušující hrom. Počkal, až zvuk utichne, pak ustoupil od stěny a podíval se na obrovské dveře, které se před ním tyčily. Byly pevně uzavřené, což byla jasná známka, že budovu dosud nikdo nevyplenil.

Přikrčil se, přitiskl se ke stěně a pak vklouzl do uličky, která jednotlivá skladiště oddělovala. Když se octl v tmavém průchodu, do skafandru se mu opřel další poryv větru. Opatrně vykročil do míst, kam nedopadalo žádné světlo. Když pomalu postupoval k ocelovým dveřím, pokrytým rzí, kolem nohou se mu honily malé prašné víry.

X rychle sejmul panel uzávěru, vytáhl z kapsy na postroji krátký kabel a propojil jej s počítačem na svém zápěstí. Po displeji se rozběhla řada čísel, která se rychle měnila a postupně odhalovala kombinaci zámku. Když byl počítač hotový, v panelu píplo. Zazněla řada cvaknutí, a mechanismus zámku se poprvé po více než dvou stoletích otevíral.

Jednou rukou zatlačil do dveří, které se pomalu otevřely, zatímco druhou pořád držel pušku v pohotovosti. Kov zaskřípal a před X se objevil prostor, který velikostí odpovídal hangáru helldiverů. Zůstal stát bez pohybu, jen naslouchal, a hlavní pušky pomalu přejížděl prostor před sebou.

Ke stropu se zvedaly řady polic, na nichž stály vyrovnané kovové bedny a zásobníky. Po pravé ruce se mu zvedalo schodiště ke dvěma mezipatrům nad uličkami. Strop byl v jednom koutě napůl zřícený. Na okamžik si díru prohlížel. Vypadala dost velká, aby se jí dokázal protáhnout člověk, ale nepozoroval žádné známky života.

V temnotě se vždycky něco schovávalo, ale na podrobné zkoumání neměl čas. Popadl zábradlí schodiště a když vybíhal na první plošinu, bral schody po dvou. První ulička byla naplněná policemi, plnými elektrických kabelů. Pokračoval po schodech o patro výš. Tady byly jedna vedle druhé naskládány bedny s něčím, co vypadalo jako počítačové součástky a monitory.

Vyběhl po posledním schodišti až nahoru. Srdce mu poskočilo, když na bednách, narovnaných na policích, zahlédl mezinárodní znak radiačního nebezpečí.

Trefa do černého.

Přeběhl k jedné polici, vytáhl z ní bednu a odklopil západky.

Víko s cvaknutím odskočilo a X cítil, jak se mu rty vlní v radostném úsměvu.

Pět válcových palivových článků. Úsměv na tváři mu pohasl – nepřipadalo mu to správné. Kvůli tomuhle zemřeli tři jeho muži. Články budou pohánět loď celé roky, ale ať se na to díval jak chtěl, ani zdaleka mu to nepřišlo jako férový obchod.

Zavřel víko, popadl bednu za držadlo a vykročil mezi policemi ke schodům. Bedna byla těžká, vážila skoro dvacet kilogramů. Jakmile ji dotáhne k zásobovacímu kontejneru, bude se muset vrátit pro další.

Přeběhl po mezipatře a podrážky jeho bot zazvonily na protiskluzovém povrchu kovu, ale pod tímto zvukem zaslechl ještě něco dalšího: hučení, které mu připomínalo elektronický bzučák. Znehybněl, naklonil hlavu, aby lépe slyšel a napadlo ho, jestli náhodou nespustil nějaký poplach.

Zvuk zničehonic ustal, ale náhlé ticho ho děsilo ještě víc. Okamžik čekal a pak znovu vykročil. Pamatoval doby, kdy ho vlastní sluch zradil a zveličoval fantómové zvuky, o které ve světě temnoty nebyla nouze. To se nejspíš dělo i nyní. Jsem moc nervózní, nic víc to není, pomyslel si. Ale pro jistotu přidal do kroku.

Když dorazil do poloviny platformy, zaznělo druhé zabzučení. Tentokrát už to nemohl svést na svou představivost. A nebyl to ani poplach. Byl to mrazivý, ostrý zvuk. A byl organický, ne digitální ani elektronický. Něco podobného při žádném seskoku ještě neslyšel.

Vyrazil ke schodišti. Jednou rukou se chytil zábradlí a sbíhal schody po dvou. Na druhou plošinu dorazil ztěžka, zakopl a málem přepadl dolů na podlahu.

Koutkem oka zachytil pohyb a ihned obrátil pozornost k podlaze haly. Poblíž vzdálenějšího konce místnosti v ní zela široká škvíra – chyběl tam celý kus podlahy a prve si toho nevšiml. To byla začátečnická chyba, která ho mohla stát život. Mohla stát životy všechny lidi. Prohlédl si nyní podlahu daleko pozorněji, a sledoval, co mu ještě mohlo uniknout.

A našel to.

Vlastně si zprvu ani nedokázal uvědomit, co to je. Nahoře v levé části stropu nad východem ze skladiště visely tři zámotky, pokryté zajizvenou tkání a štětinami, takže jejich povrch vypadal jako napůl rozpadlá hadí kůže. Když vešel do skladiště, zakrývaly je stíny, ale ze schodiště je viděl naprosto jasně.

Udělal krok. Nebyly to zámotky, ale hnízda s otvory nahoře a uprostřed. Okraje otvorů chránila vnější vrstva zrohovatělé kůže jako ztvrdlé rty chrání ústa.

Udělal další krok a náhodou udeřil hranou bedny s palivovými články do zábradlí. Ozval se hlasitý třesk. Odpovědí bylo ostré zaječení. V duchu zaklel a očima střelil do temného koutu, kde se z masitého hnízda

oddělil kus masa a dopadl na podlahu.

Co to k čertu...?

X se přikrčil a zatajil dech. Mezerou v zábradlí viděl, že se tam něco pohybuje. Opřelo se to o podlahu rukama a vstalo to, mělo to dvě nohy. Nevěřícně zíral na nazelenalý obraz na svém noktovizoru, protože tvor připomínal člověka. Pak se z jeho hrdla vydralo další zaječení, které přešlo do vzteklého řevu. A než se X mohl podívat pořádně, odpotácel se tvor z dohledu.

Ať už to bylo cokoli, vypadalo to až příliš lidsky. To byl ale nesmysl. Na povrchu země nenašel nikdo živého člověka víc než stovku let. Radiaci nedokázalo přežít nic – a tady obzvlášť.

X, opatrně přikrčený, přešel na druhou stranu platformy a rozhlédl se po skladišti. Koutkem oka přitom zahlédl, jak tvor zabíhá do jedné z uliček. Zaječení skončilo zakňučením, připomínajícím vzdalující se poplašnou sirénu.

Obrátil se k východu a uvědomil si, že ve skladišti není sám. Na podlaze se mezi hnízdy krčila ve stínech další postava.

X sice pocítil zvědavost, ale neodvažoval se ani pohnout. V rukou pevně tiskl bednu s články a předpažbí pušky, protože se bál, že by jeho třesoucí se ruce mohly přijít o drahocenný náklad.

Tvor se přikrčil na všechny čtyři a několika skoky se přesunul k otevřeným dveřím. X jej sledoval s každým dalším zábleskem bouřky, která zuřila venku.

Zatlačením brady na vypínač deaktivoval noktovizor a čekal na další blesk. O sekundu později zalapal po dechu. Kožnaté, vrásčité tělo světlé slonovinové barvy se napnulo, když tvor natáhl dlouhé údy, pod jejichž pokožkou se napínaly silné svaly. Šlachovité končetiny byly pokryty dlouhými jizvami a hladkými, zahojenými odřeninami.

Místnost se znovu ponořila do temnoty. Když prostor skladiště ozářil další blesk, tvor se nahrbil.

Není to člověk, není to ani zvíře... je to monstrum.

Ze zad mu jako kostnaté ploutve trčely zježené hroty. Jejich oblouk se zastavil až u tenkého krku tvora, kde přešel do zjizvené pokožky, obepínající znetvořenou lebku. Silné ostré štětiny vytvářely hřeben, podobný ostnům na zádech divokých prasat, který se zvedal nad hlavu.

X musel silou vůle zpomalit mělký, zrychlený dech, který mu začínal zamlžovat vnitřní stranu hledí.

Uklidni se, X. Musíš si udržet rozum –

Ze zamyšlení ho vytrhlo další zaječení. Bleskově se obrátil a zamířil hlavní pušky na police, za kterými zmizel první tvor. Ve skladišti se znovu rozhostilo temno. Na okamžik aktivoval noktovizor, ale pak jej hned vypnul, protože mu výhled přesvítil záblesk zvenčí.

Následovalo další zaječení; prudce se otočil k monstru pod hnízdy. To trhlo hlavou k němu, jako by vycítilo pohyb. X ale neviděl žádné oči nebo nos – místo toho zahlédl tlusté rty, které se v širokém oblouku táhly z jedné strany na druhou. Pak se otevřely a rozšířily do temné díry, rámované lesklými zuby, ostrými jako jehly.

„Svatá matko boží,“ zašeptal X.

Už toho viděl dost. Zvedl bednu s články pod jednou paží, druhou držel namířenou pušku a bradou znovu zapnul noktovizor. Normální optiku bude potřebovat až ve chvíli, kdy se dostane ven – pokud se vůbec dostane ven.

Tato myšlenka vyvolala nový příval energie. Stiskl spoušť a okamžitě vyrazil po schodech dolů, aby se dostal k východu. Nemířil příliš přesně a většina střel se odrazila od kovové stěny za monstrem. Svůj cíl našla jediná z nich. Zásah vyvolal neuvěřitelně hlasité bolestné zaječení. To se nakonec protáhlo do zakňučení, které se X prořízlo až na kost. Silou vůle musel odolat nutkání připlácnout si ruce na uši, skryté v přilbě skafandru.

Odněkud z temnoty odpověděl vlastním zaječením další tvor, kterého ještě ani nezahlédl. Toto volání znělo překvapivě podobně jako zvuk alarmu, který znal z přípravy na seskok. X zpomalil a snažil se mezi policemi najít prvního tvora, kterého tu viděl, ale nepodařilo se mu to.

Nezastavuj se. Pořád se pohybuj...

Vyrazil a během několika okamžiků proběhl dveřmi ven do uličky mezi budovami skladišť. Když přidal, zaskřípala mu kovová bedna s články o ochranný plát.

Ke sboru zvuků se přidalo ječení dalších tvorů, kteří se očividně nacházeli všude kolem. Společně jejich hlasy zněly natolik jako poplašné sirény, až skoro nevěřil, že se mu to všechno jen nezdá.

Ohlédl se přes rameno a postřehl, jak se ve dveřích objevily dvě postavy. Jedna z nich vyrazila do stínů, dopadla na všechny čtyři a rozběhla se za ním.

Hni se, X, HNI SE!

Bylo mu jasné, že pokud by ho tito tvorové dohnali, roztrhali by ho na kusy. Musí se co nejrychleji dostat k zásobovacímu kontejneru a vyrazit zpátky na palubu Úlu.

Zkontroloval svůj průhledový displej. Maják se nacházel příliš daleko. A vzhledem k tomu, jak jsou tyhle věci rychlé, tak to nikdy nezvládne. Zbývala mu jediná možnost: musel nechat kontejner kontejnerem a dotáhnout články na palubu sám, bez pomoci. Než ale dokáže aktivovat booster a vyrazit balonem k nebi, musí najít nějakou mezeru v oblacích. Bouře už sice slábla, ale oblohu stále ještě čas od času křižovaly blesky. Odtrhl od ní oči a znovu se ohlédl. Oba tvorové se mu drželi v patách a doháněli ho. Ten štíhlejší z dvojice se odtrhl od společníka a pomocí silných zadních nohou se odrážel k velkým skokům.

Když X vyrazil zpoza rohu napůl zřícené budovy, bedna s články mu málem vypadla z ruky. Soustředil se, aby dýchal pravidelně a aby v temných stínech o nic nezakopl. Když doběhl do poloviny příčné ulice, obrátil se, aby vystřelil, a doufal, že dávka z automatické pušky monstra, která ho stíhala, alespoň trochu odstraší.

Tvor běžící v čele vyskočil do vzduchu. X se pokusil zamířit co nejpřesněji a stiskl spoušť. Střely se zakously do humanoidního trupu a jedna odervala kus lebky. Tělo dopadlo na asfaltový povrch a s posledním dechem se snažilo zastavit příval krve, který se mu řinul z ran. Druhý tvor vyskočil na stěnu budovy a snažil se po ní uniknout z dostřelu. Skočil do okna, v němž už nezbývalo žádné sklo, a zmizel.

X palbou získal pár vzácných okamžiků náskoku. Sevřel bednu se články pravým podpažím a sáhl po novém zásobníku, ale žádný u pasu nenahmatal. Nejspíš jej během útěku ze skladiště ztratil.