STANOVIŠTĚ

Dmitry Glukhovsky

POST 1

Copyright © 2021 by Dmitry Glukhovsky

Agreement by www.nibbe-literary-agency.com

Jacket design © by shutterstock

Based on an original design by DAS ILLUSTRAT, München

Translation © 2023 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-242-8682-2

Obsah

- 1. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 2. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 3. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 4. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 5. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 6. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 7. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 8. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 9. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 10. epizoda

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

1. EPIZODA

TATO STRANA

1.

„A co je na druhé straně mostu?“

Jegor se na to ptá snad už potisící – a nikdy ho to neomrzí, protože odpověď je kupodivu pokaždé jiná.

Pevná konstrukce mostu se noří do brčálové mlhy, do hustého jedovatého mraku, a postupně se v něm rozpouští. Zhruba dvacet metrů od břehu už není vůbec vidět. Zelená opona se vždycky jen trochu nadzvedne. Za ní se však žádné překvapení nekoná, jen další zrezivělé kolejnice, pražce a nosníky pokryté jakousi načervenalou strukturou připomínající na první pohled chaluhy – ale je to něco jiného. Tahle řasám podobná věc se nejen kývá ve větru, ale i v dokonalém bezvětří.

Mlhu nelze rozehnat, protože stoupá přímo z řeky – z klidné, zpěněné vody. Připomíná dech churavějícího vodního toku.

Stejně jako opačný konec mostu není ze břehu vidět ani řeku. Betonové pilíře se do ní noří až někde v mlhavé dálce. Zato je ale zřetelně slyšet, jak čvachtá, šplouchá a zurčí. Zní to jako zvuk života, ale je to jen iluze. Tam dole není nic živého. A všemu, co s řekou přijde do styku, hrozí zánik. Dřevěné loďky zuhelnatí, gumová plavidla se nafouknou a prasknou. Místní obyvatelé se vodě zdaleka vyhýbají. Ono se snadno řekne – voda, ale nikdo neví, jestli se to tak dá vůbec nazvat.

Po řece se nemohou plavit ani lodě s kovovými boky. Nikdo z těch, kteří se vydali po proudu, se nikdy nevrátil. A ani z opačného směru nikdo nikdy k mostu nepřiplul. Proto je teď bezejmenná – pro všechny je to zkrátka řeka.

Dříve se však nazývala Volha.

Jegor pořád vyzvídá:

„Tak co je tam?“

„No co, co… Asi nějaká města… Opuštěná jako naše Jaroslavl. Sám to dobře víš, tak proč se pořád vyptáváš?“

„Nic nevím. Vy jste tady ten moudrý, Sergeji Petroviči.“

„Neopovažuj se k tomu mostu ani přiblížit! Jinak ti utrhnu hlavu! Je ti to jasné?“

„Mně je to jasné, Sergeji Petroviči. Já jsem přece jen takový blbec s kytarou. To vy jste zkušený velitel! Já to přece vůbec nepotřebuju vědět. Zůstává ale otevřenou otázkou, proč to nezajímá vás! Vždyť jste muž pověřený obranou východní hranice Impéria.“

Polkan se na Jegora zamračí. Několikrát si rukou přejede po plešaté hlavě. Odsune skleničku ve stříbrném držáku na nápoje, který se kdysi používal ve vlacích, a zaječí:

„Mně bohatě stačí to, co vím, rozumíš, chytráku? Je mi jasné, že ta prokletá železnice k nám vede z Moskvy a pokračuje na druhý konec světa. Ale z mého pohledu končí právě tady, protože z druhé strany se už dlouhé roky nikdo neobjevil. Každý se má starat o sebe, rozumíš? Každý se nachází na svém stanovišti!“

Polkan bubnuje prsty na stole a přemýšlí, pod jakou záminkou by vyhodil Jegora ze své kanceláře. Politické školení skončilo dříve, než začalo.

Jegor se snaží vyjednávat:

„Vrať mi kytaru a já půjdu po svých.“

„Dostaneš velký kulový, a ne kytaru, rozumíš?! Nejdřív se věnuj dějepisu, pak tě čeká výcvik boje zblízka a večer si promluvíme o tvé kytaře! Jen by ses flákal, a na studium zvysoka kašleš! Už ses naučil zeměpis Impéria? Proč tě zajímá, co je na druhé straně, když nedokážeš pochopit ani tuhle naši?“

Ale co je na téhle straně?

Prázdné domy, liduprázdné ulice. Vybrakované karoserie opuštěných aut. Bezejmenné kostry ležící osamoceně, dokonce i ve dvojicích, v objetí. Toulaví psi.

Míst, kde se zachoval život, zůstalo jen několik. Lidé leda trčí na předsunutých stanovištích, jakýchsi nádražích křížených s pevnostmi. Všichni tu jsou pevně a neodmyslitelně připoutáni k železnici jako její rukojmí. A jsou naštvaní nadoraz.

Polkanovo Stanoviště se nachází na samém okraji Impéria. Posádka má za úkol chránit východní hraniční přechody v Moskovii. Všichni, věrni své přísaze, střeží most. Ani sám Polkan ale netuší, jestli ho má hlídat před povstalci, vetřelci nebo divokou zvěří. Všechny historické knihy, které Jegora nutí studovat, mají šťastný konec: nakonec přichází prosperita, spravedlnost a nové časy. V knihách se už ale nepíše o tom, kde se tenhle konec cesty ztratil. Jegor tak nemá jinou možnost než věřit Polkanovi, který tvrdí, že lid jednoho dne zešílel, zrádci rozvrátili zemi a hlavní město nemá dost sil, aby ji udrželo pohromadě. Proto se prý Moskva rozhodla, že novou hranicí bude otrávená Volha. Na jednom břehu nechala postavit Stanoviště, na druhý zapomněla a věnovala se vlastním problémům, kterých rozhodně nebylo málo.

Z Ruska nakonec zbyla jen Moskovie.

Jegor už nepotřebuje vědět víc. Podívá se do Polkanových prasečích očí a přizná se:

„Je mi ukradená celá ta vaše geografie i s historií. Starý svět je v pytli, čert ho vzal, kašlu na to. Ale kytaru si stejně vezmu. Tys mi ji nevěnoval, takže nemáš právo mi ji brát, jasný?“

Jegor se pomalu posouvá k východu, aby stihl vzít do zaječích dříve, než se zpoza stolu vynoří neohrabaný a pomalý Polkan. Tomu přece jen horko těžko dochází, co mu Jegor právě sdělil. Nakonec mladíkovi zahrozí pěstí:

„Podívej se na mě, ty smrade! Mám tě na noc nechat za zdí? Uvidíme, jakej pak z tebe bude hrdina! A tu tvou balalajku hodím rovnou do kamen!“

„Neopovažuj se!“

Polkanovi se zoufale nechtělo běžet za Jegorem. Nemělo to smysl – proč se teď zbytečně honit, když oba stejně budou spát pod jednou střechou. Jegor se k němu ještě moc rád vrátí. Za branou přece jen nakonec nepřespí. A tak Polkan, pořád vsedě, jen tlumeně vy-křikne:

„Když se nechceš učit, tak se neuč! Už je ti sedmnáct a to jediný, co tě zajímá, je brnkat na kytaru a flákat se! Hlavně si s ničím nelámat hlavu! Víš co? Chceš přejít ten most? No tak jen do toho, padej! Máš moje povolení! Jenomže ty stejně nikam nepůjdeš, víme? Ty se totiž nehneš ani na krok od máminy sukně! Ty máš jen na to, aby ses ke mně choval sprostě! Nic jiného neumíš!“

„Já se držím sukně, a ty jsi zase pod pantoflem! Na co se zmůžeš ty? Jen sedíš na zadku a komanduješ mě! Na to je třeba tolik vzdělání? Ty jsi velitel tak akorát na baterky!“

„Vypadni! Ať už tě tu nevidím!“

To bylo přesně to, co Jegor chtěl: rozpálit Polkana doběla.

Strčí si ruce do kapes a sbíhá po schodech z nejvyššího patra komunálního domu.

2.

Jegor bere schody po dvou a zabrzdí až u polstrovaných dveří bytu číslo čtyři. Zadrží dech a naslouchá. Uslyší její hlas? Ne?

Má vynikající sluch. Neunikne mu žádný rozhovor sousedů za zdmi činžáku, vždycky pozná podle štěkotu psů, když přivážejí zásoby potravin od Číňanů z nedaleké kolonie, zná pištivý tón čajové konvice i jednotlivé odstíny vlčího vytí. Máma tvrdí, že to zdědil po svém biologickém otci, a zároveň si myslí, že je to škodlivý dar a nikdy mu v ničem nepomůže.

Ne. Neslyší ji. Za čalouněnými dveřmi se ozývá jen babiččin hlas odříkávající modlitbu. Zastavil se tu zbytečně. Jakmile si vynadá za slabou chvilku, přeskočí několik schodů a pádí dál dolů.

Na chodbě popadne skateboard opřený o zeď.

Postaví se na něj, ale nikam se nerozjede. Dívá se na okna nad sebou, zvláště na ta ve druhém patře. Jsou prázdná, ale na okamžik má pocit, že se tam mihla za sklem připomínajícím zamrzlou hladinu jezera postava – rozpuštěné blond vlasy, hubená opálená ramena. Dokonce vidí ty jasně šedé oči… Co když jen špatně poslouchal? Jegor zvedne ruku a nesměle zamává ledovému sklu.

A vtom pocítí na zádech něčí pohled.

Michelle stojí u garáže. Její tvář má posměšný a preventivně znuděný výraz. Už se nechce pouštět do frází: Ahoj, jak se máš, já jsem v pohodě. Uvědomuje si, co se skrývá za takovým slovním balastem. Ví to lépe než Jegor. Je jí čtyřiadvacet a on je pro ni moc mladý a příliš dětinský. Přestože je nevlastním synem velitele stanice, je to ještě kluk. Je mu teprve sedmnáct. Není úplně nezkušený, ale tu čínskou prostitutku tam v Šanghaji měl jen z povinnosti, aby ulevil svému svědomí. Michelle je ale hvězda, princezna, bytost z jiné planety.

V rukou drží iPhone, svůj nesmrtelný starý iPhone, se kterým se nerozloučí ani na vteřinu. Mobilní telefon, ze kterého se nedá volat, protože síť se rozpadla už dávno, hned na začátku války. Michelle ho ale nepotřebuje na to, aby volala někomu v přítomnosti. Je to její kontakt s minulostí.

Jegor krátce popotáhl nosem.

„Ahoj. Jak se máš?“

Michelle se na něj zadívá a Jegor si v jejím pohledu všimne ještě něčeho jiného než věčného rozčilení z jeho neumělých pokusů o balení. Vidí neprůhlednou temnotu, jako by jí vyhořely oči. Michelle se nadechne, aby ho odfoukla ze svého zorného pole, ale místo toho se ozve bezmocný, snad až rezignovaný povzdech:

„Chcípnul mi mobil.“

„Jak jako chcípnul?“

„To netuším. Myslím, že to jednou asi muselo přijít.“

Mělo to vyznít lhostejně, ale ve skutečnosti se jí chvěje hlas. Odvrátí se od Jegora a zadívá se do prázdna za branou.

Jegor se napřímí a snaží se vypadat i mluvit co nejpřesvědčivěji.

„Třeba by se to dalo nějak spravit.“

Michelle se na něj upřeně zahledí. Jegorovi se zatočí hlava. Do nosu ho udeří dívčina vůně.

„Jak? Už jsem zašla za Koljou Kolcovem. Řekl mi, že mobil zdechnul, že kdybych měla náhradní, mohl by mi aspoň zkopírovat paměť, ale takhle…“

„Pak tedy…,“ Jegor se přihlouple uchechtne. „Vítej konečně na Stanovišti. Chovej se tu jako doma. Tady je vstupní brána, tamhle najdeš nemocnici a tohle je škola. Záchody jsou na ulici, kanalizace je v čoudu…“

Michelle zkříží ruce na prsou. Modrá džínová bunda se promění v ochranné brnění. Provrtá Jegora nenávistným pohledem:

„Debile, tohle není legrace.“

Mladá žena se otočí, nahrbí se a odchází. Jegor se začíná potit, jeho úsměv se mění v křeč, ale nedokáže najít slova, kterými by Michelle zastavil. Teď ji navždy ztratí. Navždy. Po takovém projevu by nemluvil ani sám se sebou, natož s Michelle… Debil. Fakt debil.

Musí okamžitě něco vymyslet. Cokoli. Hned teď!

Komolí slova a zmateně koktá:

„Vymyslel jsem takovou písničku… Složil… Chceš, abych ti ji zahrál?“

Tohle už Michelle bohudíky neslyší.

3.

Michelle opatrně stiskne kliku. Vrže. Vržou i dveře, stejně jako borovicové parkety natřené silnou vrstvou laku. V tom zatraceném bytě všechno skřípe. Děda se směje, Michelle vypadá, jako by kráčela minovým polem. Stačí jeden špatný krok a je s tebou amen. Když si toho všimne babička, je konec. Děda se vyzná v minových polích, za války byl sapérem.

V útrobách bytu se ozývá teskný chraplavý hlas:

Nachové šero na černém nebi

jako požár vede mě.

Chci být co nejdřív u tebe –

žíznivý na dosah pramene.

Není lehká moje nůše.

Můj zrak je modrá hlubina.

Černá země je matka naše,

všichni jsme jedna rodina.

Babička hystericky a s laciným patosem monotónně mumlá svého Jesenina. Roztřesenými rty si pořád dokola opakuje stejné verše a doufá, že tak neztratí paměť.

Člověk kráčí stále blíž,

tam, kde pravdu hlásá kříž.

Světlem verše duchovního

lačná ústa napojíš.

Kyselý stařecký pach se nese až ke dveřím. Vzduch je hustý jako voda. Zlatý prach se vznáší ve slunečním světle jako plankton před potápěčskou svítilnou. Babiččin nářek náhle ustane.

Michelle udělá jeden krok a pak druhý. Z místnosti se okamžitě ozve:

„Nikito! Nikito!“

Michelle zlostně vypudí z plic vzduch, který do nich zhluboka vdechla, aby se vznášela nad rozvrzanou podlahou.

„Nikito! Jsi to ty? Kdo přišel?“

Michelle nakonec neochotně odpoví:

„To jsem já, babi!“

„A kde je dědeček?“

„Je ve službě, babi!“

Teď za ní bude muset co nejdřív zajít, jinak se babička vyděsí a nezadržitelně se rozpláče. Dokud ji nepostihla mrtvice, byla chladná jako kámen. Neplakala ani před svou vnučkou, když její vlastní dcera zemřela kdesi v Moskvě, která už byla odříznutá od světa. Teď jí však stačil i nepatrný impulz, a okamžitě jí oči zaplavily slzy bezradnosti a křivdy.

Babička přišla o všechno kromě pravé ruky. Zvedne hlavu a natáhne se k Michelle. Zkoumavě přimhouří oči, a když vnučku pozná, usměje se a položí hlavu zpátky na polštář. A naléhavě, jako malé dítě, žadoní.

„Najdeš dědečka?“

„Vrátí se, jen co mu skončí služba, babi. Ty ho teď potřebuješ? Aby ti vyprázdnil nočník? A umyl tě? Já to klidně udělám.“

Michelle se snaží mluvit klidně, ale do hlasu se jí vkrádá zlostný podtón. Sama sebe se ptá, jestli ho babička slyší, nebo ne. Styděla by se, kdyby ano.

„To nemusíš, vnoučátko moje, není třeba. Děkuju ti.“

„Tak proč se na něj ptáš?“

„To nic. Počkám, počkám.“

Babička se chce na Michelle mile usmát, ale levou polovinu úst má nehybnou. Místo úsměvu se tak Michelle dočká jen podivného úšklebku.

Celý byt je zavalený harampádím. Ve vitríně stojí smutní psi s otlučenýma ušima a porcelánoví kluci bez očí v pruhovaných námořnických tričkách. V zásuvkách prádelníku se skrývají bůhvíjaké krámy. Všechno pokrývá vrstva prachu.

Kyselý zápach vhání příchozímu slzy do očí. Je těžké se sem zvenčí vracet.

Michelle chce co nejdřív odejít. Otevře dveře do babiččina pokoje a slyší, jak stařena znovu začala recitovat:

Pod oknem mým

bělostná bříza

zahalil ji sníh

jako stříbrná říza

Michelle samozřejmě ví, proč se babička tak naléhavě vyptává na Nikitu. Dialog, který se s ním chystá vést, už zná nazpaměť. Babičky je jí líto, ale dědy ještě víc. Proto ho nechce jít hledat, ani mu nepoví, že ho hledala babička.

Zajde do kuchyňky a zavře dveře. Posadí se na stoličku, vyloví z kapsy sluchátka, aby nemusela poslouchat babiččino mrmlání, a vytáhne mobil. Teprve nyní si znovu uvědomí, že vypověděl službu.

Ze zvyku, ze setrvačnosti se podívá na antracitový displej, ale to jediné, co vidí, je vlastní odraz. Ještě nedávno tam byl celý svět, celý její předválečný moskevský svět. Živí rodiče, pětipokojový byt v centru a rodinný dům za městem, nablýskané bulváry a ulice dlážděné kočičími hlavami, stylově oblečení spolužáci, kavárna s příjemnou obsluhou a těmi nejlepšími jídly.

I video s rozesmátými lidmi. A ještě jedno, kde ji poučuje otec.

Navíc spousta hudby, soundtrack jejího moskevského života. Celé dlouhé roky na Stanovišti si Michelle nevyndala pecky z uší. Poslouchala svou minulost a snažila se skloubit tóny staré bezstarostné hudby s novým obrazem okolní bídy. Nebylo to zrovna snadné, ale v nejhorším případě mohla vždy přimhouřit oči. Teď je však musela mít na stopkách.

4.

Polkan vyjde na dvůr a prohlíží si svou pevnost.

Místa je tu víc, než potřebuje momentální posádka, ale umístění je dokonalé. Před Rozvratem se tu nacházely Jaroslavské gumárny. Obrovské území ještě tehdy obehnali betonovou ohradou, jejíž vršek osadili ostnatým drátem. Předchozí majitelé vybavili všechny vjezdy do areálu závorami a nebýt bombardování, vysoké čadivé komíny mohly sloužit jako strážní věže, ze kterých by navzdory jakékoli mlze bylo vidět opačný břeh až k obzoru. Sloužily však i jako jediné orientační body pro bombardéry, a proto je nálety tak rychle zničily.

V současnosti jednou za den celé území obejde hlídka, vlčáci vše očmuchávají a zkoumá se, jestli se někdo pod zábranou nepodhrabal nebo ji nepřelezl. Strážní projdou kolem tmavých cihlových továrenských budov a potmě se vracejí ke komuně.

Komuna je umístěna na samotném okraji továrny. Tvoří ji dva nízkopodlažní paneláky, garáže a nevelký dvůr. V jedné z budov se dříve nacházely kanceláře, ve druhé byly jako přes kopírák nasekané malé byty, kde žili od půjčky k výplatě obyčejní lidé. Většinou to byli zdejší zaměstnanci, kteří získali byty za roky strávené v gumárně. Našli se tu ale i náhodní občané, kteří si koupili čtvereční metry obytné plochy s výhledem na kolejnice za tržní cenu.

Jakmile každodenní obvyklý život i s půjčkami a výplatami vzal zasvé a počet obyvatel Ruska se prudce snížil, hranice známého a obyvatelného světa se posunula blíže k hlavnímu městu a právě teď procházela řekou. Ti, co přežili, se znovu shromáždili na jednom místě. Naživu jich moc nezůstalo, takže neměli žádný pádný důvod k tomu, aby se zase rozešli. Vysedávat o samotě ve svých starých bytech bez oken a nezřídka i bez stěn bylo smutné, a zároveň i nebezpečné. Lidské teplo se přece jen nedá ničím nahradit…

A tak se tu jako jedinci, kteří se v zimě ocitli v lese bez ohně, sešli na Stanovišti, v bývalých gumárnách, ukryli se za jejich betonovým oplocením, vdechli život ubytovně a administrativní budově, v garážích si zařídili nějaké dílny, postavili strážní věže, přísahali věrnost Moskovii a na samotném kraji světa si dál tak nějak žili své životy.

Země byla zřejmě stále kulatá, ale ne všichni tomu věřili. Nebyl tam ovšem nikdo, kdo by mohl vést vědecké spory. Geopolitická mapa se zmenšila a prázdná místa na ní se zvětšila. Správně vlastně měli překreslit i Jaroslavl, jenže tam nikoho nepřiměli odejít.

Využití samotných bytů se řídilo aktuálními potřebami. Z jednoho se stal klub, z druhého jídelna, ve třetím zřídili ambulanci a ve čtvrtém školku se školou, protože děti se rodily jedna radost. Život se nezastavil a lidé, kteří ve válce ztratili své rodiny, se navzájem utěšovali a společně hledali zapomnění. Lidi už víc spojí jedině lepidlo. To ale musíte nejdřív někde sehnat, zatímco lásku máte po ruce vždy.

Polkanova první žena od něho odešla ještě před Rozvratem, zřejmě do Koroljova. Její muž tehdy řídil v Moskvě policejní oddělení Leninské oblasti. Domů se vracel opilý a manželce nadával, dokonce ji bil. Jednoho dne se prostě vypařila, zůstal po ní jenom vysvětlující vzkaz. Děti neměli, ale Polkan se zapřisáhl, že s rozvodem nebude souhlasit. Nikdy ji nehledal, ačkoli mu jeho služební postavení skýtalo určité možnosti. Ale potom šťastná nová doba naráz skončila a všechny dokumenty a doklady starého Ruska přestaly platit.

Tehdy si Polkan povšiml Tamary. Nebyla sama, neodmyslitelně k ní patřil i Jegor. Stejně jako Polkan nečekal na svou ženu, Tamara nečekala na Jegorova otce. V duchu ani v nejmenším nepochybovala o tom, že už není mezi živými, a proto ji k němu nevážou žádné povinnosti. Tamara leccos věděla, prostě to věděla – a tečka.

„Povšiml jsem si tě.“ Tak jí to tehdy řekl sám Polkan. Ti, kteří viděli, jak se to celé odehrálo, to popsali jinak: „Ztratil hlavu.“ Tamara ovšem byla na svůj věk opravdová krasavice. Nikdy ale neuvěřila tomu, že by ji, cikánku, Polkan mohl doopravdy milovat a že to není záležitost na jednu noc. A už vůbec nevěřila tomu, že by vychovával malého cikánka jako vlastního syna.

Půl roku o ni usiloval, ponižoval se, vystavoval ji trapnému policejnímu dvoření a přísahal, že se stane Jegorovým otcem. Kromě toho, že nebyl jediným případným ženichem pro rozvedenou čtyřicátnici, už tehdy velel místu, které se později změnilo ve Stanoviště.

Měsíc poté, co Tamara souhlasila, že s ním půjde na rande, Polkan omezil pití. Novou ženu nikdy neudeřil.

Pro Jegora se ale nikdy nestal otcem a Polkan ho nikdy nepovažoval za syna. Chlapec totiž – na rozdíl od Tamary – nebyl přesvědčen o smrti svého nezvěstného biologického otce. Podobal se mu, měl stejné lícní kosti a byl také šikmooký. Po matce nezdědil nic, ani tmavou pokožku, ani černé vlasy.

Ono už tehdy nikoho ani ve snu nenapadlo, že by Jegor mohl být synem Polkana – podsaditého chlapíka s býčí šíjí a povislými tvářemi.

Z úcty k Polkanovi nikdo – dokonce ani v soukromí – nenazval Jegora „cikánětem“.

Pro všechny to byl „Polkanův přívěsek“.

5.

Jegor hledí na nachové siluety paneláků, které se vypínají nad cestami. Opodál se rozpadá město Jaroslavl. Měl by se tam vydat? Třeba se mu to jednou povede.

Byla by to pecka, kdyby se odtud vrátil s mobilem. Kdyby našel iPhone a přinesl ho. Předal by jí ho s předstíranou lhostejností, jako by to nebylo nic zvláštního. Hele, našel jsem tu jeden použitý, a tak jsem si řekl, že ti ho dám, protože ten tvůj už nefachá, že jo?

Nebo jinak.

Nebylo by lepší, kdyby jí vylíčil, jaká dobrodružství musel zdolat a překonat, aby se dostal k tomu telefonu? Jak bylo obtížné nepozorovaně vyklouznout ze Stanoviště, jak musel obelhat strážné, kdo mu poradil, aby zamířil právě do toho bytu, kde jeho mrtví obyvatelé měli schovaný dosud nerozbalený, zbrusu nový iPhone. Byla by to bomba, kdyby nový telefon byl ještě nerozbalený – to by Michelle určitě ocenila!

Mohl by se dovolit u hlídky, aby ho pustila, obelhat ji, že ho Polkan poslal s nějakým úkolem, ale strážní by nejspíš zatelefono-vali otčímovi. Ten by ztropil scénu matce, která by dostala hysterický záchvat, že Jegoruška se bezdůvodně vystavuje strašlivému nebezpečí. Kdyby bylo podle jejího, proseděl by celé dny na dvoře na lavičce a nožíkem vyřezával paličku.

Pod polorozpadlými továrními budovami se nachází protiletecký kryt. Rozkládá se v areálu závodu, ale jeho podzemními katakombami se dá dostat za hranice továrny. V chodbě jsou těžké litinové dveře s velkým kolem jako v ponorce. To je Jegorova tajná chodba – kromě něho o ní nikdo jiný neví.

Tedy kromě něho a Polkana. Otčím se kdysi snažil navázat s Jegorem přátelský vztah, a tak mu ji prozradil – s tím, že je to přísně tajné. Na vytvoření přátelského pouta to ale pořád nestačilo.

Jegor si ze strážnice nenápadně vezme kalašnikov vzor sedmdesát čtyři a v protileteckém krytu najde plynovou masku, kterou si tam dříve uschoval. Podzemními katakombami se dostane za ohradu Stanoviště, stoupne si na skateboard a rozjede se podél cesty do města. Odbočka ho dovede právě do Leninské oblasti, v jejímž čele kdysi stál Polkan.

Za závorami checkpointu může pokračovat po Sovětské nebo Republikové cestě – obě vedou od řeky do města.

Jaroslavl je obyčejné město. Tady je bytový dům postavený za Stalina, hned vedle stojí panelák, třípodlažní prosklená budova nákupního centra, kolotoč, opodál následuje skládka komunálního odpadu, památník Lenina pokrytý holubím trusem a kostel s oprýskanou fasádou. Zrezivělá auta připomínající rybí konzervy uvízla v nekonečné zácpě. Běžným jevem jsou i stepní běžci a pařezy, které se před válkou honosily názvem „stromy“, ale po válce se o ně už neměl kdo starat, a tak bez dozoru zešílely a divoce se rozrostly.

Současní obyvatelé Stanoviště chodí do města jen neradi, nanejvýš se tam objeví u příležitosti zvláštní památky zesnulých, takzvané rodičovské soboty, čímž si nahrazují návštěvu hřbitova. Přijdou, popovídají si, zavzdychají a rychle do sebe kopnou sklenku vodky z donesené lahve. Zahledí se do vytlučených oken, zavzpomínají, jak se dříve žilo, zasmějí se problémům, které pro ně tehdy byly noční můrou, tiše si popláčou nad těmi, kteří se už nikdy nevrátí – a tím to končí.

Ale Jegor se v Jaroslavli cítí jako ryba ve vodě. Tady aspoň normálně jede skateboard.

Asfalt je tu dobrý, jen místy hrbolatý – obvykle tam, kde kořeny prorostly šedou krustou. Jinde jsou zase krátery po bombách, ale o to zábavnější je tudy jet.

Matka se zbytečně bojí – ve městě není nic tak nebezpečného, před čím by člověka neochránil zkrácený policejní kalašnikov. Po válce se les samozřejmě přiblížil k domům a pohltil všechny okrajové části. A spolu s ním se objevili i nejrůznější lesní obyvatelé. Mýlil se ten, kdo si myslel, že během války tady vymře všechno živé. Ale jsou to jen zvířata, která se snaží vyhýbat lidem, střelný olej a prach cítí ve vzduchu na kilometr daleko a většinou se požírají navzájem.

Možná že na druhém břehu řeky se to jen hemží nějakými příšerami, ale přes řeku – stejně jako lidé – nedokážou přejít.

Jegor sviští na prkně podél kolejí k autobusové vozovně. Míjí kloubové autobusy zatavené do asfaltu a zamíří k vyhořelému obchoďáku s vývěsním štítem „Hračky“, který jako zázrakem požár přežil. V obchodním centru býval kdysi obchod s mobilními telefony, na to si ještě jasně vzpomíná: hned za výdejnou jídla v přízemí. Dříve nic nefungovalo tak dobře jako mobily, telefon měl doslova každý. Kam se sakra všechny ty věci poděly?

Na prkně popojede přímo do budovy; ve stropě je obrovská díra, kterou dovnitř padá bledé světlo a uschlé listí. Temné prodejní plochy jsou prázdné. Obchoďák je samozřejmě už dávno vyrabovaný. Jakmile vypukla válka, lidé odnesli všechno, co nebylo přibité. Nedokázal to změnit ani rozkaz k ostré střelbě.

Vyhořelá kavárna, vyhořelá palačinkárna, vyhořelá prodejna hamburgerů.

Tady to je! Černožluté nápisy a roztavená mladá žena na plakátu: jedna polovina její tváře se usmívá, druhá je zuhelnatělá.

Jegor šťourá špičkou boty do ohořelého plastu, rozhlíží se po tmavém obchodě. Nic – to bylo od začátku jasné. Někde kape voda, vítr hvízdá v potrubí, jako by hrál na flétnu. Krysy šustí. Jegor bezděčně spojuje kapky do melodie, slova přicházejí sama od sebe:

Vítr hvízdá v píšťalách jako na flétnu

Těžké rtuťovité kapky

Tlumené nesmyslné klepání

Tik tak tik. Ona mě miluje

Ona mě nemiluje

Jegor se zastaví, nemůže přestat zírat na ohořelou ženu. Sevře prsty krk a hmatník kytary, kterou mu Polkan vzal, a ve vzduchu hledá vhodné akordy, ale za chvíli toho v nejlepším nechá.

Pak se znovu postaví na skateboard a jede dál. Nechce se vrátit s prázdnýma rukama.

6.

Checkpoint se nachází v místě, kde most na této straně ústí na břehu. Navršené pytle s pískem, ohniště, kolem něj několik lidí. Odtud vede telefonní kabel ke strážnímu stanovišti – kdyby se na mostě někdo objevil, dá se okamžitě zavolat do strážnice u brány nebo přímo Polkanovi. Na mostě se ale už celou věčnost nikdo neukázal, a tak muži chodí na strážní stanoviště jen proto, aby si u skleničky poslechli aktuální drby. V noci je lezavá zima, a ani šéfovi to nevadí.

Kontrolní stanoviště je dostatečně daleko od břehu, aby nikdo nemusel dýchat říční výpary. Mlha je hustá a těžká, jako by byla z gumy: vítr ji neodfoukne, jako by ji přitahovala voda. Pokud na ni posvítíte reflektorem, paprsek světla se okamžitě zaboří do jedovatého zeleného bahna, ztratí veškerou sílu a dál se nedostane – láme se a rovnoměrně se šíří všemi směry. Pak mlha vypadá jako pružná, ale neproniknutelná stěna. Jako bublina, v níž se nachází Stanoviště a veškerý zbytek Moskovie. Za tou stěnou třeba plují temnotou celé galaxie, ale je také možné, že tam není vůbec nic. Pravděpodobně spíš nic, alespoň nic, co by bylo vidět.

„No… Lenka, ta zrzka, samozřejmě. Radši mi řekni, komu se nelíbí, to bude rychlejší. Lenka tu přece drží všechno pohromadě.“

Muži se smějí. „No, já bych si to rád jednou rozdal s Michelle,“ ozve se rezolutně zrzavý Kolka Kolcov.

„Hohó, Michelle! Slyšeli jste to, chlapci?“

„Michelle, slečna Senzační!“

„S tou by šel každej! Radši zajdi za zrzavou Lenkou nebo rovnou naproti do Šanghaje, Kolcove. Aby se ti čekání na tu tvou Michelle nevrazilo do hlavy!“

Muži ve strážní službě si rádi povídají. Jakmile se totiž odmlčí, promluví řeka – zurčí a hučí, jako by někoho trávila, a někdy vydává zvuky, které se nedají popsat slovy.

Náhle vyskočí Jamščikov, poklepe na rameno Antonovi, který právě nasává z láhve, a znepokojeně zamžourá na most. „Nezamumlal tam právě někdo něco?“

Anton odloží placatku, také se napjatě zaposlouchá a otočí se k Jamščikovovi. V obličeji má tak žalostný výraz, že Jamščikov vítězoslavně škytne: Zase se to povedlo! Ale chlapec na to přesto pokaždé skočí.

„Kreténe. Málem jsem se kvůli tobě udusil! Pálí mě to v krku!“ zabručí Anton.

Anton zašroubuje víčko placatky – Jamščikov už nedostane ani kapku. Ten se pořád ještě prohýbá smíchy. Dobře ví, že Anton se z nevysvětlitelných důvodů bojí checkpointu. Všichni to vědí, a proto se vzájemně dohodli, že Antona nejméně jednou za směnu vylekají. Moc zábavy se na Stanovišti neužije, takže všichni berou to, co se nabízí.

„Ale zní to tak, viď? A co teď? Slyšíš to? Jako by tu někdo chrápal? Je to tak?“

7.

Když Jegor dorazí k vysokému paneláku, město je už nasáklé tmou jako houba. Rozsvítí baterku a vejde dovnitř.

Na chodbě se vrší spadané listí, tu a tam se povalují drobné kostřičky a zaschlé exkrementy, u šachty na odpadky v rohu někdo naházel na velkou hromadu plesnivé prošívané bundy – ale ať už tu bylo cokoli nebo kdokoli, po jeho nebo jiném životě už dávno není ani stopy. Výtahy stojí, v kabinách panuje tma.

Jegor přechází z jednoho patra do druhého a lomcuje klikami dveří opuštěných bytů.

Někdy se mu zdá, že se něco hýbe, ale to je určitě jen vítr, který naráží do okenních rámů a dvířek kuchyňské linky. Nakonec najde dveře, které nejsou zamčené, a vejde do bytu.

U kuchyňského stolu sedí mumie v pršiplášti. Černé, ohnuté ruce spočívají na stole. Oči už jí vyklovali ptáci.

Jegor se posadí na druhý konec stolu.

„Ahoj, jak se máš?“

„Ujde to. Mám něco s očima.“

„To je fakt polízanice, chlape. Co je jinak nového?“

„Co by tady asi tak mohlo bejt novýho, kámo? Dřepím v téhle díře už celé roky.“

„O nic jsi nepřišel. Tam venku se nic moc neděje.“

„Moskva ještě stojí?“

„Jako Pepík hřebík.“

„Nějaký zprávy odtamtud?“

„Vůbec nic. Ani telefonát, ani dopis. Jak se vlastně jmenuješ?“

„Semjon. Semjon Semjonyč. A ty?“

„Já jsem Jegor. Jegor Batkovič.“

„Díky, že ses zastavil, Jegore Batkoviči. Jsem rád, že mě aspoň jednou za pět let někdo pozdraví.“

„To není problém, bydlím hned za rohem. Poslyš, Semjone, můžu ti sáhnout do kapes? Nutně potřebuju iPhone. Jedné mojí známé se rozbil, tak mě napadlo… Chtěl bych jí ho darovat.“

„Je hezká?“

„Je mega hezká, chlape. Ale já jí nestojím ani za pohled. Jsem na ni moc mladý a tak, však víš.“

„No…, obvykle nemám rád, když se mi chlap snaží dostat do kalhot. Ale když jde o sexy kočku…“

„Fakt k sežrání. Nekecám.“

„Dobře, tak si klidně posluž.“

„Co tě vlastně odrovnalo, Semjone Semjonyči? Nejsi snad… nějak nakažlivý, že ne?“

„To si nemyslím. Tak dlouho to naživu nevydrží. Klidně mě prohledej, v případě potřeby si prostě umeješ ruce.“

„Jasný. Díky. Budu taky opatrný.“

Jegor strčí ruce do kapes Semjona Semjonyče, který se snaží zůstat sedět zpříma. Kapsy jsou samozřejmě prázdné. Jegor si utře ruce, projde byt, podívá se do skříní, ale u Semjona Semjonyče nic nenajde.

Prohledá ještě další dva byty. V obou panuje strašlivá spoušť. Skříně a komody jsou vybrakované, veškerý obsah je rozházený po podlaze a rozdupaný; po ostatním nábytku není ani stopy. Všude knihy s vytrhanými stránkami, křišťálový písek z rozbitých sklenic a šampusek křupe pod botami.

Za oknem se město mění ze šarlatově červeného na černomodré – slunce zapadlo.

Je načase.

Jegor si přehodí kalašnikov přes rameno, popadne skateboard a rozjede se po popraskaném asfaltu nazpět.

8.

„Pojď, půjdeme domů, dědo!“

Michelle se prosebně, ale i přísně podívá na dědu Nikitu; stařec výmluvně ukáže na svou sklenici, která je stále zpola plná.

„Ještě ne!“

„Ona tě volá. Nemůže spát.“

Nikita se zasmušile rozhlédne. Další dva staří mazáci, Nikitovi dlouholetí kamarádi z továrny, si jen povzdechnou – to je v pořádku, kamaráde, my víme. Ještě si rychle přiťuknou, dopijí zakalenou domácí pálenku – Michelle ji nazývá „craft“ – a pak Nikita se zasténáním vstane. Opře se o vnučku a s očividnou námahou klade jednu nohu před druhou – půlka sklenice o sobě dává vědět.

„Co říká?“

„No co asi? Kde je děda? A navíc ještě v nekonečné smyčce ta její ,bříza‘.“

U vchodu do domu si oba na okamžik pohlédnou do očí a Michelle ho chytí za rukáv. „Dědo, já už to nevydržím!“

„A je to tu zase.“

„No fakt. Já tady zhebnu.“

„Nepřeháněj.“

„Myslím to vážně.“

„Já to taky myslím vážně, zlatíčko. Zamysli se nad tím: Kdyby byli tvoji rodiče naživu, opravdu si myslíš, že by si tě už dávno nevzali? Tvůj otec byl do tebe blázen. Pořád tě nosil na ramenou, sama jsi neudělala ani dva kroky… Kolik let jsme už o nich neslyšeli? Proč si nedáš dohromady jedna a jedna?“

Michelle se zhluboka nadechne. Kolikrát jejich rozhovor ztroskotal právě na tomto bodě: na její tvrdohlavé neochotě připustit si, že její rodiče jsou zřejmě dávno mrtví. Podívá se dědečkovi přímo do očí. „No a co? Tak jsou mrtví. Jaký je v tom rozdíl?“

„A kam tedy chceš jít?“

„Ke strýci Míšovi. Nebo k tetě Saše.“

„A to za celé ty roky nemohl ani jednou zavolat? Proč se ti tvůj strýc Míša neozval?“

„Tak prostě nezavolal. Je mi to jedno!“

„No tak, Michelle. Pojďme dovnitř.“

Mladá žena zavrtí hlavou, ale přesto ztěžka stoupá po schodech za ním. Přicházejí jim vstříc sousedé, oslňuje je jasné světlo z otevřených dveří, je slyšet smích a pláč dětí, někde se hádá manželská dvojice, a ani ji nenapadne zavřít dveře. Však se to nenazývá komuna jen tak nadarmo – jde o jeden obecní, společný byt, který se rozkládá na čtyřech podlažích. Jako by tam lidé mohli mít před sebou nějaká tajemství. Nebo soukromý život.

Dveře samozřejmě jako vždy pronikavě zavrzají a babička to okamžitě uslyší.

„Nikito! Jsi to ty? Nikito!“

„Ano, Marusjo, to jsem já!“

„Pojď sem, Nikito. Musím s tebou mluvit. Pojď.“

Michelle se posadí v kuchyni a zírá do zdi. Člověk bez mobilu si tady může tak akorát prohnat kulku hlavou.

„Co se děje, Marusjo?“

„Chci, abychom se vzali, Nikito! A to v kostele.“

„Proč ještě zrovna tohle?“

„Musíme si říct ano před Bohem, Nikito. Brzy zemřu. Jak se najdeme v ráji? Budeš mi chybět. Já tobě snad ne?“

„Ty mně taky, Marusjo. Ty mně přece taky. Ale kdo vůbec říká, že se dostanu do ráje?“

„Něco takového vůbec neříkej! Ty jsi zase pil?“

„No právě. Pokud vím, tak tam násosky neberou. Tvůj archanděl Michael mě u dveří vyzve: Dýchni na mě! A nechá mě stát venku. Nebo kdo to vlastně stojí u nebeské brány? Michael, nebo Gabriel?“

„Ty jsi ale blázen! Proč říkáš takové věci?“

Stařena vzlyká a naříká. Michelle vstane, přitiskne čelo na chladnou okenní tabuli a podívá se na dvůr.

„Tak už mi odpusť, byl to hloupý vtip, máš pravdu. Ale kdo by nás mohl oddat? Není tu ani nikdo na pohřební mši, a ty mluvíš o svatbě. To má jako udělat Polkan nebo kdo?“

„Hlupáku!“

9.

„Hej, Jamščiku… posviť mi!“

„A kde bys to měl nejradši?“

Jamščikov se zasměje, ale tentokrát se Anton nenechá tak snadno vyvést z míry. Okouzleně hledí na most, o němž nikdo neví, jak je vlastně dlouhý, a na bublající mlhu. Jako by se v ní skutečně něco pohybovalo, vřelo a zvětšovalo. Dostat se tak blíž…

Antonovi je dvacet šest let. Má mladé oči, nerad čte, ale střílí jako profík. A Jamščikov by dokázal zabít kance holýma rukama, tak je neohrožený – ale také trochu zaslepený věkem.

„Posviť tamhle! No tak! Tam, na most.“

„Tobě na můstek?“

Jamščikov znovu vyprskne smíchy. Anton mu vytrhne baterku z ruky a namíří žlutý paprsek světla na zelenou zeď.

„Říkám tamhle! Copak to nevidíš?!“

Ruce se mu třesou tak, že kapesní svítilnu sotva udrží. Slabý paprsek světla beztak sahá stěží k mlžné stěně a pořád sklouzává z temné skvrny rýsující se v zeleném závoji.

Skvrna se ale neustále zvětšuje, takže zanedlouho ji vidí i ostatní, dokonce i krátkozraký Jamščikov, který až do poslední chvíle věřil tomu, že si z něj dělají legraci.

Hutná mlha se na to něco lepí, zahaluje to, a tak nedovolí rozeznat konkrétní obrysy. Pohybuje se to zvláštně, nerovnoměrně, jako by to lezlo trhavě, nárazově, a přitom se kolébalo zprava doleva. Určitě je to velké nejmíň dva metry, ne-li tři. Jakési dlouhé, vychrtlé tělo, na které jako by někdo nasadil obrovskou hlavu.

Muži na stráži stojí jako zkoprnělí a sledují, jak se to blíží – jako by všechny pokyny vzaly rázem zasvé. Až příliš si zvykli na pomyšlení, že na opačné straně nic není, že odtud nemůže vůbec nic přijít. Nic a nikdo.

A teprve když to v plné velikosti prosvítá zelenou mlžnou stěnou a je s konečnou platností jasné, že to, co se před nimi odehrává, je nesporná skutečnost, Jamščikov se vzpamatuje.

„Stát! Kdo je to?“ zakřičí.

Bytost se ale nezastaví. Tvrdošíjně se posouvá k checkpointu, blíží se, krok za krokem, a vzápětí udělá další krok…

Jamščikov zašátrá po svém samopalu, namíří hlaveň do hlubokého, zakaleného nebe – přímo nad hlavami jim visí mraky jako rozložené na neviditelném okenním skle – a stiskne spoušť. Sklo se neroztříští, obloha se nezřítí, a ten tvor dál postupuje přímo k nim.

„Stát, nebo střelím!“ zařve Jamščikov.

Anton mu ale vezme samopal z rukou. „Nech mě to udělat a ty radši sviť…“

Jamščikov namíří roztřesený kužel světla na přibližující se postavu. Bystrozraký Anton ji má okamžitě na mušce. Pořád ještě ji zahaluje zelený závoj, ale tak obrovskou lebku je opravdu těžké minout.

Anton se nadechne, vydechne – a vzápětí vkleče prožene vkleče té bestii půl zásobníku lebkou.

Kulky ji ani na chvilku nezastaví, jako by Anton minul… Nebo jako by jí projektily nemohly ublížit. Neznámý tvor pokračuje v cestě – neomylně, rovnoměrně a tvrdošíjně.

„Ke zbraním! Pohněte, chlapi!“

Jamščikov sáhne po telefonním sluchátku. Musí zavolat na Stanoviště! Aspoň je tam varovat!

Vtom se postava definitivně vyloupne z mlhy a vydá ze sebe zvuk.

Žalostné, tlumené, zdánlivě lidské – ne, ve skutečnosti zcela nelidské zavytí.

10.

„Kde je Jegor?“

Polkan sedí, Tamara se před ním tyčí – vysoká, štíhlá, černé vlasy protkané stříbrnými nitkami má svázané do pevného copu, stříbrný křížek se uvolnil z límce. Polkan pokrčí rameny.

„Ten tvůj Jegor se nejspíš někde potlouká. Jak to mám vědět?“

„Dovolil jsi mu opustit Stanoviště?“

„Vůbec nic jsem mu nedovolil! Utrhl se na mě a zdrhnul, vždyť ho znáš!“

„Na dvoře není.“

„No a co? Určitě zašel do továrny a jezdí někde na tom svým prkně.“

Tamara se napřímí.

„Měla jsem sen. Hrozí nám nebezpečí. Odtamtud, z druhé strany.“

„Z jaké druhé strany, Tamaročko?“

„Most. Plazí se to po mostě. Hadovitá bytost. Drak…“

„Aha. Drak, no jistě.“

Polkan hlučně odsune židli, udělá krok ke sporáku a nadzvedne pokličku. Z kouta na něj v plechovém rámu shlíží svatý Mikuláš Divotvůrce a z nočního stolku na něj hledí černobílá Matrona Moskevská – jako ikona, ale zaživa vyfotografovaná. Proto nehledí dobromyslně, ale ponuře a podezíravě, jak se na lidi z masa a kostí sluší. Celý byt je plný takových obrazů svatých. Je to horší než v kostele.

„Drak… se plazí a přinese velké zlo.“

Tamara přimhouří oči tak, že tvoří pouhou štěrbinu, a její pohled proniká Polkanem. Muž demonstrativně zívne.

„Už je to tu zase, pořád to nekonečný žvanění! Proboha, Tamaro, nezačínej s tím ještě ty! Drak! Myslíš to aspoň v přeneseném slova smyslu? Nebo je snad navíc skutečný, ten tvůj drak? Můj Bože, a to je jako všechno?“

„Bojím se o Jegora. Byl tam taky, v tom snu, stalo se něco zlého…“

„Teď už ale mám až po krk těch tvejch věšteb nebo jak tomu říkáš… Jegorovi se nic nestane, trochu se někde vyřádí a pak se zase objeví! To mi radši vysvětli, proč je tu tak málo polívky? Nebo jsi vařila jen pro nás dva?“

„Můj chlapec, můj ubohý chlapec…“

Tamara obrátí oči v sloup a pomalu se bezvládně hroutí. Polkan odhodí lžíci, odstrčí židli a na poslední chvíli stačí ženu zachytit v podpaží, aby se neudeřila o podlahu.

„Co to zase vyvádíš! Vždycky tomu strašně podlehneš! Jak dlouho to ještě potrvá? Všechny nás jednou přivedeš k šílenství, sebe i mě! Tamaro! Ta-ma-ro! Vzpamatuj se laskavě, sakra!“

Najednou v dálce zahřmí tak silně, že zařinčí okna.

11.

Jegor přiběhne po asfaltové silnici ke kontrolnímu stanovišti, seskočí z prkna a prodírá se křovím ke kolejím, přičemž s sebou strhává spoustu šedých bodláků z uschlých rostlin.

„Vydržte, chlapi! Už jdu! Jsem tady!“

Naštěstí byl poblíž, když se na checkpointu začalo střílet.

Měl štěstí, že už vrátil na Stanoviště. Právě včas! Nebo snad ne?

Jakmile se Jegor konečně ocitne u kolejí, sevře ještě pevněji pažbu a horečně se rozhlíží – kdo střílel, kdo zaútočil?!

Strážní sklonili samopaly.

Hledí jako uhranutí do mlhy, jako by byli ochromeni – a to teď opravdu jsou.

Něco shrbeného se k nim kymácivě blíží… Někdo… jde a… ne, nevyje, nýbrž zpívá.

„Hoospoodine, smiiiiiiluj se!“

Teď jsou ta slova slyšet zřetelně. Zároveň je hned jasné, proč jim napoprvé nebylo rozumět.

Na sobě má postava potrhanou černou kutnu, na hrudi roztrženou na dvě části. Útržky se zvedají jako plachta a zkreslují jeho obrysy. Těžký železný kříž tančí na řetězu, při každém kroku se mu odráží od žeber a znovu do nich naráží.

„Hoospoodine, smiiiiiiluj se!“

To, co v mlze vypadalo jako obrovská hlava netvora, je zašpiněná církevní korouhev s ručně malovanou tváří bělovousého starce – vyčerpaného, trpícího, s hrudí proděravělou olověnými kulkami.

Zatímco se podivná postava vleče posledních pár metrů k závoře, muži si šeptají.

„Jak se dostal přes most?“

„Kolik to bylo nábojů?! A on si prostě kráčí dál…“

„Hoospoodine, smiiiiiiluj se!“

A je tady – konečně je vidět všechno.

V jedné ruce mu visí prastará zelená plynová maska se špinavými skly. Určitě ji měl nasazenou, když přecházel most. Tak se mu to podařilo. Přes hadici zněl jeho zpěv jako vytí šelmy.

Obličej a paže má pokryté ranami, hruď plnou škrábanců. Mléčně bílé oči vylézají z důlků. Ani jednou nemrkne. Na nohou má potrhané tenisky nasáklé krví. Jeho vousy jsou rozcuchané. Z obličeje toho není moc vidět – je pokrytý krustou špíny a strupy.

„Hej! Kdo jsi?! Odkud přicházíš?“

Pět kroků před strážemi, které se tísní za zábradlím, se zastaví a znehybní jako solný sloup. Ztuhlou ruku s korouhví spustí k tělu a zabodne ji do štěrku mezi železniční koleje.

Pak bezvládně klesne na kolena a převrátí se na bok.

Ze strážního stanoviště vyběhnou strážní. Shromáždí se kolem vetřelce a prohledají ho. Je očividně neozbrojený. Chytí ho za ruce a nohy a odnesou ho na Stanoviště. Polkan ho nechá dopravit na ošetřovnu.

Ve všeobecném zmatku se Jegor přiblíží k mostu, jak jen to jde – dokud ho mlha nezačne pálit v očích a škrábat v krku. Dívá se do bublajícího zeleného odvaru, poslouchá, co se děje, a…

Chvíli se mu zdá, jako by tam někdo mumlal, jindy to zase připomíná spíš chropot, jako kdyby se někdo dusil. Kromě toho podivného hosta však už z mlžné stěny nikdo jiný nevystoupí.

„Jegore! Koukej padat domů!“

Palčivá mlaskavá facka ho na okamžik připraví o sluch.

Polkan ho chytí za krk a vleče ho za sebou.

Jegor tiše zakleje, ale neodváží se teď Polkana provokovat. To nevadí, pomstí se mu za to později.

Sám Polkan váhá; poté, co všechny poslal pryč, zůstane ještě chvíli stát u mostu. Pak si jeho směrem zlostně odplivne a odejde domů…

2. EPIZODA

OPAČNÁ STRANA

1.

Faina, primářka a jediná lékařka na ošetřovně Stanoviště vůbec, zvedne telefon. „Ano, Sergeji Petroviči. Tady Faina. Ne, je pořád ještě v bezvědomí. Otrava. Plynová maska byla prastará, nadýchal se toho příliš. Žvatlá nějaké nesmysly, není mu rozumět ani slovo… Nespustím ho z očí… Děkuji… Ano, rozumím.“

Lůžka na ošetřovně jsou prázdná, jen na jednom z nich leží vychrtlý, vyzáblý muž, schoulený pod flanelovou dekou. Ruce má poškrábané, nohy pokryté modřinami, ruce pořezané a záda oteklá odřeninami. Člověk by si myslel, že je to jediná krvácející rána, jediný vřed. Když ho přivezli, nebylo po ničem takovém ani stopy – tak silná byla krusta špíny, která pokrývala jeho tělo a obličej.

Nyní jsou nečistoty smyté, a tak lze přibližně odhadnout mužův věk: Je mu nejspíš něco málo přes třicet. Přesněji to říct nelze – jeho tvář je ošlehaná větrem a zkroucená do křečovité grimasy. V řídkém plnovousu, který zjevně nikdy nebyl zastřižen, však není jediný šedivý vlas. Vousy má světle hnědé, stejně jako vlasy; lékař nedokáže říct, jakou barvu mají jeho oči, protože je ani jednou neotevřel. Pod tenkými víčky, posetými červenými žilkami, se mu chvějí zřítelnice. Převaluje se v posteli a sténá, s někým se hádá, křičí strachy a pořád mumlá nesouvislé bláboly. Faina se řídí Polkanovými pokyny a hned se skloní ke spícímu muži.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

Table of Contents

1. epizoda

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

2. epizoda

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.