Přeložila Dana Melanová

Juliette Morillot,

Les orchidées rouges de Shanghai

© Presses de la Cité, 2001, et 2021 pour la présente édition.

Translation © Dana Melanová, 2023

ISBN 978-80-249-5008-2

Obsah

Předmluva

PRVNÍ EPOCHA

Dědeček

Keidžó 1935

Mokpcho

Karma

Mukden********

Zlatý Fénix

DRUHÁ EPOCHA

Fudžiwara

Šanghaj, zima 1937

Fuhsien

Čosen bbi

TŘETÍ EPOCHA

Cotton Mill Mansion

Nagata sensei

Kuřárna opia

Oki

ČTVRTÁ EPOCHA

Maruta

Lao Pang

Rudé orchideje z Chaj-nanu

Orang putih cabut********

PÁTÁ EPOCHA

Zahrady Boh

Kampung Merah

Syonan-to

Kimiko

Pikadon

Epilog

Poznámka autorky

Slovník

Chronologie

Poděkování

Pro Mun halmeoni, moji korejskou babičku,

která mi vyprávěla příběh svého života,

a pro ostatní ženy, které nikdy nepromluvily.

Předmluva

Soul 1995

„Byla jsem jednou z čosen bbi. Víš, co znamená taková čosen bbi?“

Oči staré dámy zajiskří. Její vysoké a navzdory věku hladké lícní kosti se lehce lesknou. Mun halmeoni* je obchodnicí ve čtvrti Hoehjeon-dong v Soulu, v uličkách pod horou, několik metrů od podpěrných pilířů tunelu číslo 3. Prodává jablka na ulici, sedí přitom přímo na zemi za červeným plastovým košem tak velkým, že když je plný, není její droboučká postavička schovaná za ovocem vidět. Už čtyřicet let prodává Mun halmeoni jablka, občas také žvýkačky, žínky do veřejných lázní, každý den od svítání do soumraku, v létě i v zimě sedí na bobku ve výši výfuku aut, na chodníku jihokorejského hlavního města. Už několik měsíců si u ní každý večer kupuji pár kousků ovoce.

„Čosen bbi? Víš, co to je?“

Toho večera mě na rozloučenou před mým návratem do Francie Mun halmeoni pozvala do pojangmacha, jednoho z těch osvětlených stanů, které v noci vyrostou v korejském hlavním městě. Prostým způsobem se tam podávají vařené mořské plody, grilované chobotnice, tyčinky z rýžové mouky v pálivé omáčce. Také se tam pije. A hodně. Sodžu, jakási lidová vodka z obilovin. Také pivo. Mun prázdní sklenku za sklenkou, je jí už přes šedesát let, naplnila tedy svůj životní cyklus a smí hodně pít. Jako muž.

„Čosen bbi? Víš, co to znamená? Čosen je výraz, jaký japonština užívá pro Koreu. Land of morning calm, země jitřního klidu, jak říkají v turistických průvodcích. Bbi, znáš to? Molla? Nevíš?“

Její prst kreslí na stůl čínský znak: etymologicky je to „díra“ pod „tělem“. Přesněji pod „mrtvolou“.

„Bbi je vagína. Oslovuješ mě babičko, halmeoni, ale měla bys mi říkat čosen bbi halmeoni, ‚korejská vagíno, babičko‘. To je moje jméno. Tak mi říkali japonští vojáci.“

Stará dáma pila. Hodně pila. Stan se vyprázdnil. Zůstaly jsme samy. Mun halmeoni mluví rychle, pravidelně si odkašlává a hojně namáčí chapadlo chobotnice do pálivé omáčky. Rozčiluje se, někdy úplně nerozumím záplavě slov, přerušované japonskými kletbami.

„Nevěříš mi? Nechápeš? Nebo možná nic nevíš, jsi cizinka!“

Náhle se Mun napřímí, prudce vstane a rozepne si patentky na blůze. V šeru svítí poprsí staré ženy, hladké a bledé jako slonovinová soška. Na bílé kůži rozliším tři nebo čtyři kandži, z čínštiny přejaté znaky užívané v japonštině. Mají fialovou, skoro černou barvu a sbíhají jí po hrudníku shora dolů. Báseň? Urážky? Nestačím to přečíst.

„Vyřezané hrotem šavle,“ upřesňuje.

Kolem temné bradavky levého prsu jsou drobné body jako sluneční paprsky.

„Zamáčknuté cigarety,“ vysvětluje znovu. „Je jich šestnáct jako na japonské vlajce.“

A pak dodá: „Tisícovky žen jako já musely snášet tyhle ohavnosti. Denně jsme byly znásilňovány. A ty teď napíšeš příběh mého života.“

Z našeho setkání se zrodily tyto stránky, volný a románově zpracovaný osud Mun. Většina příkladů, příběhů a historek, které udávají tempo vyprávění, je čerpána ze vzpomínek vyvolávaných za dlouhých večerních rozhovorů. Pokaždé zaplavoval místnost příval obrazů, hluku, barev. „Poznamenej si to! Poznamenej si to! Zapsala sis to správně? Napíšeš to, slibuješ?“ Mun naléhala. Protrhla se v ní přehrada zadržovaných slov. Kataklyzmatická. Monstrózní.

Abych přinesla spravedlnost pro oběti, příliš dlouho opomíjené historií, pátrala jsem i po jiných ženách útěchy v Koreji – ze severu i jihu 38. rovnoběžky –, ale také v Číně, v Malajsku, v Indonésii a v Holandsku. Je ovšem třeba pochopit i rub toho všeho, a tak jsem hledala i bývalé japonské vojáky v Šimonoseki na ostrově Honšú, v Kambodži, ve Spojených státech, kam se mnozí z nich uchýlili, aby unikli minulosti. Všechny a všichni promluvili. Zdrženlivě. S úlevou. Se slzami, smíchem, s pomocí velkého množství alkoholu; téměř infantilní slova a věty tvořily podivný leitmotiv. Jako by síla obrazů, které v nich vyvstávaly, musela být vykompenzována jazykem a intonací čerpanými v pramenech nevinnosti. Jako by se čas zastavil s krutým koncem jejich dětství.

Všechna svědectví byla sebrána koncem devadesátých let. V této době bylo ještě téma žen útěchy důvěrné a tabu. Jen obtížně se získával přístup k hojné dokumentaci, která je dnes k dispozici. První, kdo se tímto námětem zabýval, byl japonský fotograf Kakou Senda, kterého zaujala fotografie žen přecházejících řeku s nákladem věcí ve svázaném plátěném uzlu neseném na hlavě, a v roce 1962 začal s pátráním pro japonský deník Mainiči šinbun. Zamlčování minulosti a neschopnost Japonců přijmout odpovědnost byly důvodem tohoto prvního pokusu o zveřejnění pravdy. Bylo však třeba počkat na odvážné svědectví, jež podala v roce 1991 v Tokiu jedna bývalá žena útěchy Kim Hak-sun, která zahájila proces proti japonskému státu, aby se konečně prolomila zeď mlčení a studu.

Těch žen, korejských, čínských, ale také malajských, javánských, filipínských, a dokonce i holandských a australských, byly stovky tisíc. Žen, které byly vyrvány svému dětství, svému životu, násilím odvlečeny jako ženy útěchy (doslovný překlad japonského slova janfu) do služeb japonské armády. Něžný eufemismus pro „prostitutky“. Byly uvězněné v janjo, vojenských bordelech, které japonská armáda zřídila na okupovaném území po masakru v Nankingu v roce 1937, a jen málo z nich mohlo žít po skončení války normálním životem.

Ještě dnes, kdy je tento román znovu vydáván po letech popírání, urážek, polovičatých omluv, neúplných nebo obratně zamlčených dohod, zůstává toto organizované sexuální otroctví jablkem sváru, které otravuje japonsko-korejské vztahy. Pro Japonsko byl problém „kompletně a definitivně“ vyřešen v roce 1965 vyplacením odškodného u příležitosti smlouvy o znovunavázání diplomatických vztahů mezi oběma zeměmi. Léta plynou a bývalé ženy útěchy mizí, bere si je smrt nebo zapomnění. Mezi akademickými spory, revizionistickými prohlášeními, debatami o hygienických poměrech, o národnostním zaujetí a politickém nebo humanitárním instrumentalismu zůstává problém žen útěchy sedmdesát šest let po skončení války zahalený nežádoucí mlhovinou.

Mun se nikdy nechtěla dát poznat. Nechtěla, aby o ní věděly korejské asociace, zaměřené na pomoc bývalým sexuálním otrokyním, ani úřady.

Mun nežila dost dlouho, aby viděla bronzovou sochu dívky v tradičním kroji hanboku, sedící na židli obrácené k japonské ambasádě. Sochu vztyčili v roce 2011 jako věčnou výčitku a dnes se z ní stal symbol boje žen útěchy. Nikdy se nezúčastnila „středečních manifestací“, které se tu od roku 1992 každý týden v poledne odehrávají. Nežádala o soucit, o omluvy ani o kompenzace. Jen o zapomenutí.

Chtěla jsem pochopit, proč odmítá pomocnou ruku, která se jí nabízí, proč nechce svědčit. Odpověděla mi: „Už jsem se dost prostituovala. Od války jsem nikdy nešla do veřejných lázní. Už nikdy se nechci svléknout.“

PRVNÍ EPOCHA

Únos

Dědeček

Jmenuji se Kim Sangmi. Jsem Korejka. Dcera temné a pohnuté historie své vlasti. Narodila jsem se v roce Gyehae (1923) ve znamení vepře, ve slušně situované rodině, kde nikdy nechyběla rýže ani peníze. Moje matka pocházela z rodiny chudých intelektuálů z provincie Kjongsang. Vzdělanců starého rázu, zaujatých četbou, literaturou a nekonečnými filozofickými debatami.

Rodina mého otce má kořeny ve starých královských zemích regionu Pujo. Má působivý rodokmen, sňatky byly vždy smluvené, aby přinesly bohatství a slávu členům rodiny. Kdysi to byl mocný a bohatý klan, dnes však je zruinovaný, žije na nemnoha jitrech pozemků, které nebyly promrhány vinou hráčské náruživosti zapsané v krvi jeho členů.

Moje rodina byla ovocem spojení těchto dvou klanů, Yu a Kim, spojení zrozeného ve znamení bouřlivosti, která k sobě připoutala vodu a oheň, velkorysost a malichernost, upřímnost a lež. Byl to nesourodý svazek dcery vlastenců a syna kolaborantů.

Doma panovala od mého nejútlejšího dětství atmosféra zatížená dramatickým tlakem, jehož původ jsem neznala. Šedá obloha, která se mohla každým okamžikem stejně jako v tropických lijácích zatáhnout a vybuchnout. Stav poroby, v němž byla má vlast udržována, byl odpovědný za toto stále napjaté klima, za hrozbu, jež nám neustále visela nad hlavou. Dvaadvacátého září 1910 totiž přestala Korea existovat a za lhostejného přihlížení západních národů se stala jednou provincií Japonského císařství.

Kdo by se v Paříži, v Londýně nebo v New Yorku staral o tragédii, jakou prožívá malá asijská země na hranicích Číny a Japonska? Korejský lid vykrvácel po válečných desetiletích a neměl na vybranou; celých pětatřicet let, až do konce druhé světové války v roce 1945, musel snášet krutou nadvládu Japonska a jeho císaře Hirohita, démonického poloboha, který necouvl před žádným ponížením, žádným mučením, aby dosáhl svého cíle a vytvořil obrovskou říši podle svých utopických představ.

Mé vzpomínky z dětství tvoří pouze nejistota a nevyřčené otázky. Jako malá holčička jsem hledala v matčiných očích světlo, jež by mě rozveselilo nebo posílilo, ale hlavně mi ukázalo lásku, kterou jsem tolik potřebovala. Urputně jsem sledovala maličké černé panenky napůl skryté protaženým obloukem víček, a představovala si, že se dívám do obrovité a bezedné studny. Ztrácela jsem se v ní, rozevírala oči v temnotě. Matka mi však nikdy nepodala ruku a světlo dál mizelo v černé hlubině jako svíčka na čele horníka.

Někdy jsem z jejího úsměvu vycítila, že by mě mohla milovat. To přišla chvíle kratičká jako záblesk, kdy jsem v jejích gestech viděla lásku, křivku rtů jí zaoblil úsměv, který si navlékla s lhostejnou něhou.

„Aga! Zajíc tančí na hoře, běží, běží!“ Její prsty uháněly po mém stehnu, poskakovaly a já jsem se smála. Uměla písničky a říkanky, pofoukala mi zranění, hladila mě po šíji, abych usnula, a v dobách omezení mi připravovala medové koláče sypané sezamem, které se v ústech rozplynou jako sladký dech. Neuměla mě ale milovat. Nemilovala mě. A ačkoli to usilovně předstírala, neošálila mě.

Tahle intuice mého raného dětství se upevnila ve věku, kdy se rodí první vzpomínky. Matčin obraz nahradil v mé mysli obličej babičky, drahé halmeoni. Od rána do večera byla zachumlaná do svého cheone, šálu z prošívaného hedvábí; mým jediným obzorem byla její vrásčitá šíje stařeny, přetnutá stříbrným špendlíkem. Pevně usazená na babiččiných bedrech a přidržovaná látkou jsem se nad jejími rameny dívala, jak se svět kolem mne točí jako manéž. Jen se mi zdálo, že se hýbou ostatní, a ne já.

Brzy jsem zažívala na těch milovaných zádech takový pocit nepřemožitelnosti, že to mou matku zlobilo. Od rána do večera zakazovala chudince halmeoni, aby mě nosila rozkročmo na zádech. Dlouho jsem nemluvila. Slova nepřicházela. Slyšela jsem je, rozuměla jim, ale jakási neviditelná zeď mě oddělovala od světa. Vesmír ticha má v sobě to dobré, že ostatním nenabízí prostor pro zlost. Tato schopnost mlčet a udusit v sobě věty dříve, než mi uniknou ze rtů, je nejvzácnější vlastnost, kterou mi odkázala matka.

Až do čtyř let jsem nevydala žádný zvuk, marně jsem čekala, že se mateřské oči konečně otevřou a vydají mi své tajemství.

Matka mnou nepohrdala, nedá se ani říct, že by mě nenáviděla. Bylo to horší, chovala se ke mně zdvořile, ale bez sebemenšího náznaku citu, vydávala příkazy a vyslovovala lichotky s dokonalou chladností, jako by v sobě neměla žádný cit. Chlad v ní byl ozvěnou ohně: překvapovala prudkými rozhodnutími. Když semkla rty a oči se zavřely jako pevnost, jejíž mosty se zvednou, odstrašovala okolí. Rychlost jejích pohybů sice ukazovala na živou povahu plnou zápalu, ale unylost pohledu a stále nachýlená šíje prozrazovaly nepochopitelné odmítání života. Byla jako nádherný pták uvězněný v neviditelné kleci, který by se každým okamžikem mohl vznést a znovu najít radost ze života, ale stále naráží na stejné mříže, a tak netečně padá k zemi.

Babička byla pravý opak, jemná a něžná žena, která měla s matkou společnou jen jednu věc: výjimečně šikovné ruce. Halmeoni večer splétala šperky z hedvábných šňůrek.

Byla jen dívka, když si jejího nadání všiml intendant královského paláce, kde se učila tkát mezi stěnami palácového prostoru vyhrazeného ženám. Její způsob mluvy se změnil, získal vyumělkovaný přízvuk. Na konci každé věty zacvrlikala jako vrabec chycený do pasti. Uměla barvit a tkát vlákno, splétat a pak v dlani zformovat změť mnohobarevných šňůrek, z nichž se nakonec po dlouhých dnech práce stávají motýl, želva nebo květina…

Po mém narození se halmeoni přistěhovala k mým rodičům a nechala dědečka samotného v Heonni-dong v jeho starém obydlí se střechou z tašek. Tohle uspořádání bylo překvapivé. V naší zemi je běžnější, že se mladé páry stěhují do domu předků než naopak. Po celé rané dětství se o mne starala výhradně moje halmeoni, v té době jsem ji vůbec neopouštěla.

Když v letech 1925 a 1926 spatřili světlo světa mí bratři, najala k nim matka jednu venkovskou dívku. Navzdory nevelkému věkovému rozdílu jsem si s nimi nehrála. Žili s matkou ve dvou místnostech s vyhřívanou podlahou v hlavní části domu. Halmeoni a já jsme bydlely v bývalé dependenci vzadu na dvoře. Byl to rozkošný domeček s podlahou z voskovaného dřeva. Nádherně svěží v létě, ale během dlouhých zimních měsíců se proměnil ve skutečnou lednici. Choulila jsem se k halmeoni, schovávala si svá studená chodidla mezi její nohy jen pro to potěšení, abych slyšela její měkký, káravý hlas…

Kjoko se narodila o pár let později, v roce 1930. Její příchod na svět se oslavoval víc, než bylo obvyklé. Se sestřičkou, která přišla na svět nečekaně jednoho zasněženého rána, se v mé dětské paměti pojí mé první vzpomínky na japonskou okupaci. Jak jsem v sedmi letech mohla chápat skutečný význam slova „kolonizace“? Slovo, které rozpalovalo dospělé a vyvolávalo strašlivé bouře. V mém každodenním životě se však projevovalo jen krušným studiem japonské abecedy.

U příležitosti druhých narozenin Kjoko, jedenadvacet měsíců po jejím početí**, nás navštívil japonský přítel mého otce, fotograf Sacuda-san, a přinesl jako dárek kimono s rudými květy, zabalené v barevném rýžovém papíru. Ten miniaturní kostým vyvolal v domě nadšené výkřiky. Kimono bylo podšité modrým hedvábím s drobnými geometrickými motivy a ušil ho jeden z nejlepších krejčích v luxusní čtvrti Ginza v Tokiu.

Všichni jsme pózovali pro dva snímky: na prvním můj otec, upnutý v proužkovaném obleku západního stylu, vypínal s arogantním výrazem hruď. Moje matka v korejském oděvu držela v náručí miminko. Mí dva bratři a já jsme stáli po obou stranách rodičů a opírali se o nepravý sádrový sloup, který dodal fotografický ateliér. Na druhém záběru se k nám na otcovo naléhání připojil Sacuda-san. Položil Kjoko oděnou do rudého kimona do miniaturního kočárku, hračky jeho dětí, zapůjčené pro dnešní den. Hračky pro bohaté, jakou jsem ještě nikdy neviděla. Kjoko zářila. A my jsme tleskali s nevinností náležející věku.

O dvacet dní později nám doručovatel přinesl do domu tlustou obálku z hnědého papíru.

Každá fotografie tam byla ve dvou exemplářích na zrnitém papíru vysoké kvality a po západním způsobu zarámovaná v kroucených zlatých a černých lištičkách. Byl to osobní dárek od Sacudy-san. Vzrušení dosáhlo vrcholu. Rodiče rozhodli, že jeden zarámovaný snímek dostane od nás darem můj dědeček k novému lunárnímu roku. Počítala jsem dny do plánované návštěvy.

Odpoledne trávená v domě v Heonni-dong měla příchuť čehosi zakázaného. Za každým dědečkovým slovem, každým jeho gestem číhala revolta. Bydleli jsme v Soulu, a ne v Keidžó. Dědeček byl zarputilý vlastenec, vyprávěl nám o tom, jak Tangun založil první korejské království, o prapodivném výběru medvědice a tygra*** a při jídle používal jen stříbrné tyčinky. Hlavně nás však dědeček volal jen našimi korejskými jmény.

My jsme totiž měli dvě vlastní jména. Naše původní korejská jména a japonskou verzi v čínských znacích, z nichž se skládá.**** K mé veliké radosti a navzdory otcově podrážděnosti jsme na několik hodin byli Sangmi, Džongsik, Jongsik a Gyengža.

Japonci také radili našim lidem, aby si změnili příjmení, příliš nesnadná k rozlišení. A několik rodin skutečně nakonec vyměnilo staré jméno svého klanu Park nebo Li za Macušita nebo Fudžimoto. Bylo na každém, jak se přizpůsobí zákonům nebo je obejde, záleželo na tom, jakou roli hrál v jejich výběru strach či přesvědčení.

Můj otec si zvolil zachování svého korejského jména Kim Ho-il, ale jeho kolegové na univerzitě mu říkali Kawamoto-san po japonském způsobu. Pro nás děti se jednou provždy rozhodl užívat pouze japonská jména: Naomi, Masaki, Hideki a Kjoko.

„Tak děti nic neriskují,“ opakoval mé matce. „A lepší bude nemást je a používat doma stejná jména, jaká jim dávají ve škole.“

Matka otci nikdy neodporovala. Neuměla ani zvýšit hlas, jen přisvědčila se svěšenými rameny a s rukama spojenýma na stehnech. Přesto jsem jí vyčetla z očí, že nemá ráda tahle jména s ostrým zvukem, která nepatří k naší krvi. Se zcela ženskou vynalézavostí pak našla kompromis, říkala nám „nejstarší dcero“ a „můj drahý synu“.

„Yeobo, odnynějška budeme doma mluvit japonsky,“ rozhodl jednoho dne otec. „Korejsky si žvatlej s Kjoko, když si nemůžeš pomoct. Dbej na to, aby Naomi nenačichla špatnými zvyky u svého dědečka.“

Matka přivřela oči. Výběr nezáležel na ní. Otec pokračoval.

„Co bychom byli bez Japonců? Země uvízlá v minulosti! Copak nemáme vynikající železniční síť? Hlavní město, které se vyrovná evropským městům s tramvajemi a autobusy? Jako v Londýně nebo v Paříži?“

Chladný vztek otci sevřel hrdlo. Hlučně zaklapl dveře. Schovaná pod prkny maru jsem slyšela hluk jeho kroků nad svou hlavou a všimla si matčina náhlého smutku a vzlyků.

K dědečkovi jsme dorazili v podvečer, pro tuto příležitost oblečení do nových šatů. Halmeoni přišla dříve než my a připravila pro nás sladkosti z rýžové mouky vařené v páře, které ozdobila motivy květin s piniovými oříšky a lístky pelyňku, jak jsme to měli rádi. Rozložila pamlsky na dřevěný podnos z jinanu. Nenápadná jako stín je zakryla tylem proti hmyzu, položila ke dveřím dědečkovy pracovny a zase odešla do kuchyně.

Jak to vyžaduje tradice, třikrát jsme se před dědečkem hluboce uklonili a čelo přitiskli k zemi. Matka a otec se rovněž natáhli na žlutou vytápěnou podlahu ondol. Hluboká poklona u žen vyžaduje velkou pružnost. Hlava se musí dotknout podlahy, zatímco nohy jsou pevně přitisknuté k zemi a kolena rámují obličej. Zezadu tak moje matka vypadala jako velká, právě rozvinutá květina či jako kytice fuchsiově růžových závojů. Pronesla obvyklá slova.

„Můj ctěný otče a dědečku mých dětí, přijměte tento skromný dárek.“

Se stále sklopenou hlavou podala fotografii dědečkovi, byla tak těžká, že se jí pod tou vahou chvěla zápěstí. Dědeček se usmíval. Sluneční paprsek hladil zlato na rámečku.

Náhle dědeček zesinal, jeho oči se zastavily na naší skupince zvěčněné v dekoraci fotografického ateliéru. Klidně, neboť jeho věk dovoloval jen pohyby velmi pomalé, uchopil dědeček víko svého kamenného kalamáře zdobeného vytesanými draky. Zdálo se mi, že se jeho ruka, nehybná jako spáry supa na obloze, celou věčnost vznáší ve vzduchu. Vyhublé prsty protkané fialovými žílami svíraly chladný kámen.

Matka se ani nepohnula. Kámen dopadl na sklo. Kjoko v rudém kimonu ve svém kočárku se rozletěla na kousky. Jen její usměvavý dětský obličejík zůstal ušetřený. Třesk rozbíjeného rámečku okamžitě vyvolal u sestřičky záchvat ostrého jekotu smíšeného s ustrašeným pláčem. Vyděšená babička se objevila na prahu pracovny, domnívala se, že se dítě zranilo. Pomalu stočila pohled k úlomkům roztroušeným po podlaze a její víčka znovu zatáhla závěs mlčení. Otec se zvedl. Bez rozloučení dal pokyn k odchodu. Na zpáteční cestě nikdo nepronesl ani slovo.

Dědečkova ruka visící ve vzduchu a mávající tím nádherným kamenným kalamářem se mi dlouho v mysli vracela, ačkoli jsem tak úplně nechápala smysl toho gesta. Nikdy bych dědečka nepodezírala, že snad necítí ke Kjoko lásku. Potom jsem se jednoho rána vzbudila a všechno chápala. Jsem jako dědeček. Stejná krev zavlažuje naše těla, pojí nás stejná tvrdošíjná pýcha: patříme ke korejskému lidu a nikdy se nesmíříme s cizí nadvládou. Od toho dne jsem si nikdy neoblékla japonský oděv, pokud jsem k tomu nebyla přinucena.

Babička zemřela o prvním úplňku roku. V den svátku čongwoldeborum. Pomáhala jsem jí vařit čirok, červené fazole, indické proso, hrášek a lepkavou rýži pro tradiční ogokbap. Skláněla se nad párou vycházející z obrovského litinového hrnce, a hledala oporu, aby nabrala dech, nakonec si sedla na práh dveří a obličej měla bílý jako měsíc v úplňku, který jsme slavili. Třikrát jí vypadl z ruky nůž, s nímž loupala vodní kaštany a ořechy jinanu, ale snad si toho ani nevšimla, mechanicky dál brala do ruky ovoce a ořechy a házela je neoloupané do hrnce. Během dne jsem viděla, jak se jí tvář propadá a oči zapadají hlouběji. Stále si prozpěvovala. Když jsem z nepozornosti převrhla nádobu s čerstvě vyloupanými piniovými oříšky, vynadala mi, tu sílu v sobě ještě našla. Hlas se jí chvěl zlostí a měl zvláštní vlhký a slaný přídech, který mi naháněl strach.

S obdivem jsem hleděla na obrovský měsíc nad vrbami a pak jsem si k ní přilehla pod přikrývku. Ani si nerozpustila drdol a její stříbrný špendlík svítil ve tmě. Bála jsem se, aby se nezranila, a tak jsem jí ho lehce vytáhla, než jsem usnula přitisknutá k jejím zádům a s nosem nalepeným na její šíji.

Když jsem se probudila, měsíc už zmizel, pohltil ho obrovský černý mrak. Vítr fičel do tašek na střeše a byla mi zima. Babička se nehýbala. Její prsty mi v ruce praskaly jako rampouchy. Kůže na jejích tvářích šustila pod mými rty jako zmačkaný papír. Moje halmeoni byla mrtvá. Až do svítání jsem ležela bez hnutí, tiskla se k jejímu ledovému tělu a chtěla si navěky uchovat v paměti svých smyslů delikátní křivku jejího nosu, jemnost jejího hrdla a vůni pivoněk a kadidla, která mě každou noc uspávala. Když k nám brzy ráno vpadla matka, znepokojená tichem, které vládlo v našem domečku, předstírala jsem, že jsem se právě probudila. Matčino ječení okamžitě znesvětilo klid a mír pokoje. Matka mě hned vystrčila ven. Měla jsem všem v domě oznámit, že stará žena zemřela. Brzy už se nemluvilo o halmeoni, ale jenom o jejím pohřbu, o tom, jaké smuteční šaty si musíme obléct, o jídle, co se bude podávat, a o tom, kolik to bude stát peněz.

Defilovala celá rodina. Tety. Bratranci. Přátelé i neznámí lidé. Stíny pohroužené do zkřehlé beznaděje. Otec, nepřesvědčivý ve své roli lkajícího zetě, se uklonil před babiččinými ostatky rychle a beze smutku.

Domeček zněl po dva dny pláčem. Třetího jitra nechal dědeček zamknout dveře, chtěl zůstat s tělem sám. Nikdo až do pohřbu už tam nevstoupil. Přesto jednou večer, když slyšel na podlaze mé kroky, maličko pootevřel jedno křídlo dveří. Vklouzla jsem do pokoje potaženého bílým konopným plátnem. Babiččin krásný obličej ztuhlý smrtí svítil ve tmě obklopený mléčnou aurou, kterou šířil papírový lampion nad její hlavou. Dědeček plakal.

Rysy mé halmeoni se zostřily. Nos, zbavený vzduchu, zešpičatěl a ústa, jakoby natažená neviditelnou rukou, visela otevřená a vydechovala pach smrti, vlhké zeminy a deště. Její kůže vypadala jako pudrová křidélka motýla, ale pod tou klamnou měkkostí spočívalo kamenné, tuhé a chladné tělo. Při kontaktu s mými rty se jí zkrabatěla víčka a po mém polibku zůstala šedá skvrna. Dědeček přestal plakat. Hovořil k mé halmeoni, tiše a měkce opakoval všechna slova, která jí v životě nestačil říct, slova smutná a něžná, někdy zlostná, jindy bezvýznamná, a brada se mu při tom chvěla…

Od mého narození už dědeček příliš svoji ženu nevídal, neboť žila u nás. Jejich láska však nepotřebovala každodenní styk, aby stále kvetla. Bez své věrné družky teď dědeček za nemnoho týdnů seschl o několik centimetrů jako keřík bez vody a uzavřel se ve světě vzpomínek. Žil jen ve směsici dat a míst, jaká jsme neznali, a společnost mu dělaly pouze knihy. Odmítal návštěvy, zvláště návštěvy své nejstarší dcery. Už neskrýval pohrdání ke svému zeti, mému otci, i když otec pocházel z rodiny s dobrou pověstí, měl titul lékaře a zastával žádanou pozici profesora lékařství na národní univerzitě. Proč dal svoji nejstarší dceru té ničemné a bezectné loutce? Kam až moje paměť sahá, byl otec v mém běžném životě i v mých citech nepřítomný. Cítila jsem, že se v minulosti odehrálo rodinné drama, že došlo k roztržce mezi dvěma klany. Nenacházela jsem žádnou uspokojivou odpověď, a tak jsem s logikou válečných časů přičítala tento rozpor jejich odlišným politickým názorům.

Starého muže a jeho zetě však dělil celý svět. Můj otec se skoro stále šatil po západním způsobu do obleku s vestou a nosil černé střevíce dovezené z Anglie. Dědeček kdysi také vyznával cizí módu jako všichni mladí lidé. Ale dnes už nosil pouze neposkvrněný oděv vzdělanců staré dynastie I. Kalhoty s širokými nohavicemi ze sněhobílé ramiové látky a halenu s rukávy ve tvaru půlměsíce. Takový oděv japonská vláda zakázala. Do města byly vysílány speciální hlídky vybavené kbelíky s barvou a brázdily ulice při hledání neposlušných švindlířů. Kolikrát byl bílý dědečkův oděv, který se sušil na dvoře, roztrhaný nebo pocákaný černou barvou? Dědeček ovšem nikdy před hrozbami neustoupil. Třeba celou noc napravoval škody, ale nazítří se objevil opět oblečený do šatu ještě zářivěji bílého. Bílá barva byla symbolem nezávislosti země, kterou nikdy neopustí.

„Copak zatknou starce jako já kvůli tak nicotné zámince?“ říkal mi, když jsem ho nabádala k opatrnosti.

Věk poznamenal dědečka jistou ochablostí, ale jeho oči zůstávaly stále očima bojovníka.

Dědeček se ke mně choval s udivující něhou, vždycky byl hotov bránit mě, když se mnou matka zacházela moc přísně. Jednou se rozhodla, že přestanu chodit do školy, ale dědeček naléhal, abych ve studiu pokračovala. Vyžadoval, aby mě poslali do křesťanské koleje, kterou vedla jedna Angličanka. Dívky tam studovaly francouzštinu, angličtinu a matematiku. Byla to jedna z nejlepších škol ve městě.

„Sangmi se musí učit cizí jazyky. Dokud se my, Korejci, neotevřeme světu, cizí země nám nikdy nepomůžou!“

Dědeček jel v mládí do Spojených států.

Jako člen strany nezávislosti zahájil oslnivou politickou kariéru. Po několika letech v Americe však náhle odvrhl snadný život v exilu, rozhodl se vrátit do vlasti a pokračovat v boji. Oženil se s halmeoni, jejíž vlnící se tělo a vyumělkovaná mluva mu učarovaly. Zahlédl kousek jejích kotníků při soutěži na houpačce. Zamiloval se do ní „poamericku“.

„Jednoduše takhle!“ luskl prsty ve vzduchu.

Nevěděla jsem, co znamená to „poamericku“, ale protože byli mí prarodiče jediné bytosti, které jsem skutečně milovala, říkala jsem si, že i já se jednoho dne zamiluji „poamericku“.

Dědečkův klan se sice mračil nad dědečkovým kavalírským chováním odporujícím tradici, která vyžaduje, aby nápadníky pro děti vybírala rodina. Ale protože podle znamení narození se mladí lidé k sobě hodili a věštci předpovídali šťastné spojení, ke sňatku došlo. Moje matka se narodila devět měsíců po svatbě, potom můj strýc a pak ještě další tři synové.

Prvního března 1919***** kráčel dědeček v čele demonstrantů v Jongno a s ostatními křičel: „Manse, ať dlouho žije Korea, manse!“ Toho dne zvedly hlavu miliony a vykřikovaly za bílého dne vůli korejského lidu žít svobodně. Japonci zakročili s neslýchanou brutalitou: šestnáct tisíc mrtvých a stejně tolik zraněných v několika dnech, celé čtvrti vypálené a stovky osob uvězněných. Dláždění v centru města neslo déle než rok rudé stopy krve demonstrantů. Korea nezávislost nezískala, ale lidé přinejmenším vzkázali celému světu, že „mírová kolonizace“ poloostrova je pouhý mýtus. Dědečka po březnových událostech uvěznili. V cele bylo deset zadržených. Potom následovala izolovaná kobka. Japonci mu rozbili brýle. Propustili ho o několik měsíců později. Bez vysvětlení. Tehdy u něj propukla podivná nemoc, která mu postupně užírala svaly a tkáň, takže nemohl pokračovat v původním směřování. Chodil o holích, záda mu podpíral podivný dřevěný korzet, a čekal, až choroba zasáhne i srdce a on zemře.

Když skonala moje halmeoni, zvykla jsem si chodit večer k dědečkovi do Heonni-dong. Matčin nezájem o mne měl výhodu v tom, že jsem měla stále větší svobodu. Matka nad vším, co se mě týkalo, jen mávla rukou. Žila výhradně pro Kjoko a poskytovala jí tu přemíru lásky, po níž jsem tolik toužila. Holčička spala s ní, přitisknutá na její břicho i s rizikem, že by se pod přikrývkou mohla udusit. Jejich smích i pláč uprostřed noci vybuchovaly současně jako bouře z horka, které někdy náhle propuknou bez deště.

Otec byl zaměstnaný důležitými činnostmi v univerzitní laboratoři a domů chodil jen někdy. Občas se zastavil večer na několik minut, aby si naolejoval vlasy a vzal si čistou košili, než opět vyrazí do klubu progresistů. Když už několik nocí nespal doma, ztratila matka trpělivost a čekala na něj v noci na dvoře. Chodila sem tam, potom klapot jejích podpatků ustal a já jsem ji našla, jak spí na maru, schoulená v chladu jako dítě.

Tramvaj mě vyložila několik kroků od dědečkova domu, starého obydlí s těžkými dveřmi, zamčenými na visací zámek ve tvaru želvy. Vykládal mi o historii naší země a vysvětloval staré klasiky, protože považoval vzdělání v koleji za nedostatečné. Ve smíchu odhaloval svá bezzubá ústa a namáhavě si vybavoval útržky angličtiny, které si podržel ze svého pobytu v Americe.

„Víš, Sangmi, setkal jsem se s prezidentem Spojených států. Uč se pilně angličtinu a taky budeš cestovat.“

Jednoho dne vytáhl z kufru bílý panamáček s tmavě modrou grogrénovou stuhou a požádal mě, abych mu kolem krku uvázala bohémskou vázanku z šedého hedvábí. Donekonečna mi dědeček vyprávěl o Americe. O výtazích, světlech, obchodech… Když se však naše rozhovory odchýlily z tohoto tématu a sklouzly na břehy bližší minulosti, uzavřel se dědeček a pokaždé mi navrhl, abych mu připravila šálek ženšenového čaje. Nikdy jsme spolu nemluvili o mé matce, ani o otci a bratrech. Kjoko pro něj navzdory svému nevinnému věku neexistovala. Pro něj se minulost zastavila v roce mého narození.

Keidžó 1935

Japonci chtěli udělat z roku 1935 symbolický rok v procesu kolonizace naší země. Od onoho dne horkého léta roku 1910, kdy se naše bývalá dynastie Čoson sklonila před říší vycházejícího slunce, uplynulo pětadvacet let.

V hlavním městě se organizovaly slavnosti a průvody na počest anexe země a pod lživým názvem dóka, „asimilace“, bylo vyhlášeno několik zákonů zaměřených na to, aby z našeho národa naprosto vymazaly veškeré cítění národní identity. Školský systém byl zcela přepracován a Korejcům, kteří se ochotně podrobovali novým zákonům, byla udělována „čestná uznání“ za výborné chování. Mí bratři už diplomy dostali, a když měli povolené volno na konci týdne, snaživě kaligraficky vymalovávali japonské slabikáře pod hrdým dohledem otce, který jim slíbil, že je za odměnu zavede do nové zoologické zahrady.

Z pětatřiceti žákyň ve škole bylo nás, Korejek, jen deset. Náš jazyk byl zakázaný. Učila jsem se dějiny Japonska a zeměpis souostroví. O Koreji, teoreticky součástí císařství, byla zmínka jen v dodatcích, před obsahem a rejstříkem, a nikdy jsme před koncem školního roku nedospěli k posledním stránkám knihy. „Poloostrov“, jak Japonci nazývali naši zemi, aby nemuseli vyslovit její název, byl ve skutečnosti pouhým stupínkem na kontinent, kam hodlal se závratnou ctižádostí vstoupit císař-bůh. Bylo nám vnucováno šintoistické náboženství. Ve městě se stavěly nové chrámy šintó.

Nikdo v koleji, profesor ani žákyně, by neriskoval nedodržování nových direktiv.

Jednoho dne jsem ze vzdoru nakreslila na černou tabuli obrysy Koreje, tygra natahujícího drápy k Japonsku. Pod obrázek jsem napsala korejské znaky uri nara, naše země. Naše profesorka paní So vstoupila do třídy, při pohledu na obrázek smrtelně zbledla a zuřivě mazala tabuli, přičemž se kolem sebe kradmo rozhlížela. Nezmínila se o tom neblahém incidentu jediným slovem, ale po celou hodinu upírala oči na postavy dvou pilných dívek v první řadě, a ruce se jí třásly. Paní So se příští týden do třídy nevrátila.

Povídalo se, že ji žákyně udaly vojenské policii, a když jsem koutkem oka pohlédla na dvě triumfující spolužačky, došlo mi, že na odpor a odvahu je třeba zapomenout. Nikdy nezapomenu na úzkost ve tváři paní So, když onoho večera odcházela ze třídy. V tu chvíli jsem přišla o svoji dětskou bezstarostnost.

Na jaře nechal můj otec s velkými náklady přestavět levé křídlo domu. Po japonském způsobu. Stěny oddělující pokoje byly zbořeny a nahrazeny posuvnými papírovými příčkami, které neposkytovaly žádné soukromí. Tradiční pokrývku podlahy z hladkého naolejovaného pozlaceného papíru nahradily v několika místnostech tlusté rohože tatami z pletené slámy.

Korejští architekti budovali naše domy tak, aby neunikalo teplo vycházející z podlahy. Proto jsou zdi tlusté a místnosti jsou často bez oken, opatřené pouze miniaturními okénky v horní části stěny. Horký plyn, který proudí z místnosti do místnosti kanalizací pod podlahou, zahřívá vzduch i za tuhých zim. Po renovaci byl náš dům hotová ledárna. Ohniště v kuchyni, které vyhřívalo ondol, spotřebovávalo brzy tolik paliva, že nám nestačily přídělové lístky. Horký vzduch se nemohl šířit kvůli rohožím a unikal dveřmi. Vytápěla se už pouze jedna místnost. Otcova pracovna. Byli jsme zkřehlí chladem, ale hlavně že jsme měli moderní dům po japonském způsobu!

Bylo mi pouhých třináct let a netušila jsem nic o původu otcových náhlých vysokých příjmů. Jeho rodina, pocházející z Pujo, mívala pozemky, které byly postupně prodávány, ale výnos z nich nemohl v žádném případě vysvětlit výjimečné výdaje v čase restrikcí. Zatímco většina Korejců nastavovala rýži ječným zrnem, můj otec přestavoval dům, opatřoval si nové oděvy a dopřál si i automobil.

Matka neměla žádný prospěch z této neznámé many, dostávala každý měsíc pouze několik potravinových lístků, aby mohla obstarat domácnost. Ztuhlá pýchou by se nikdy neponížila a nežádala nic od manžela, který každý večer popíjel šampaňské v klubu, zatímco my s matkou jsme v komoře za kuchyní počítaly pytlíky rýže.

Otec si vydržoval další ženu. Navzdory svému mládí jsem už věděla, podle čeho se pozná nevěrný manžel. Horečnatý pohled večer, nečekané, příliš nápadné pozornosti pro matku, náhlé výbuchy zlosti a sladká mýdlová vůně, která se šířila z jeho oděvu. Matka předstírala, že o manželových spádech nic neví. Ostatně jsem brzy měla dojem, že jí tahle situace vyhovuje, protože ji pravděpodobně vyvazovala z manželských povinností, v nichž nenacházela žádné potěšení.

Nepřekvapilo mě, když jsem jednoho potkala otce na velké soulské třídě Honmači, kterou tak překřtili Japonci, dnes Chungmu-ro, zavěšeného do neznámé ženy v červených šatech, s napudrovanou šíjí. Smál se, když šel kolem mne, sklouzl po mně pohledem, ale neviděl mě. Neotočila jsem se, ale zastavila jsem se a poslouchala, jak se jejich hlasy v uličkách vzdalují. Už byli daleko, ale stále jsem je slyšela. Stoupal ve mně temný vztek zrozený ze zášti hromaděné dlouhá léta proti otci zahleděnému do sebe, který s chladnou arogancí zanedbával rodinu. Poprvé mi matka, proti níž se obvykle obracela moje špatná nálada, připadala jako oběť v rukách tohoto muže bez srdce a bez důstojnosti. Přesně si vzpomínám, jak toho dne vypadalo město. Mé kroky vedl hněv. Hodně sněžilo a v centru byla přerušena doprava. Nejezdila žádná auta. Dokonce i třída Honmači byla pustá. Skoro mrtvá se svými tramvajemi a autobusy uvízlými u chodníků. Neměla jsem ráda třídu Honmači a její vlaječky a vývěsky v japonských znacích. Okupant poznamenal svým hanobícím drápem každý dům, každý obchod. V uličkách ústících do hlavní třídy bylo živěji, neboť sníh byl smetený do obrovských beztvarých hromad k úpatí domů, aby mohly projíždět vozíky dodavatelů. Prazvláštní pohyblivá směsice drobných postaviček zahalených do temně modrých kimon. Obchodníci, chodci, studenti se svými koly v rukách, mladíci v měkkých kloboucích. Cizinci, tlusté ženy s růžovou pletí, které se při chůzi kolébaly a nechávaly za sebou brázdu parfému. Protože jsme zrovna byli v období svátků, v týdnu nového roku, obléklo několik žen tradiční korejský oděv. V jejich pohledu se dala číst vyzývavost, ve způsobu, jak roztáčely svoji širokou sukni, byla zlost. Většina ale podle příkazů vlády zvolila podřadný neelegantní oděv: nabrané kalhoty a krátký kabátek.

Uběhl týden a stalo se něco, co rozdmýchalo hněv lidí. Jeden z pouličních obchodníků s vydřími čepicemi – jednou v roce tito obchodníci sestupují z hor, aby prodali výsledek svého lovu –, se odvážil vychvalovat své zboží v korejštině. Vojenský automobil, jehož posádku upozornil jakýsi horlivý občan, zastavil u obchodníka a vojáci ho bez okolků naložili do auta. Kožešinové pokrývky hlavy zůstaly roztroušené ve sněhu. Kolemjdoucí se horala zastali. Byli z toho čtyři mrtví a dva zranění. Ale kdo měl naučit starého muže jazyku, jaký neznal? Co věděl o nových zákonech? Na místě jeho zatčení byl vztyčen panel s výstřižky z novin, které vyzývaly k zamyšlení nad osudem toho chudáka nedbajícího na zákony, který si teď díky laskavosti japonské vlády užívá poklidného života v domově pro přestárlé.

Obrázek otce zavěšeného do milenky a cedule s trestním opatřením, jemuž byl vystaven chudák čepičář, se mi stále točily před očima. Vyslechla jsem komentáře chodců před panelem: ti, kteří mluvili, tudíž se nebáli japonské policie, hlasitě schvalovali mírný osud, který byl tomu muži určen. Mlčící dávali zarputilým tichem a sevřenými rty najevo nenávist k okupantovi. A pak tu byli cizinci: ti se tvářili soucitně, procházeli se a štěbetali, plácali jedno přes druhé o politice, výpravách do hor, čínské vládě v Mandžusku, lovu na leoparda v Diamantových horách, politickém napětí ve Francii.

Zaplavila mě trpká zuřivost. Nenáviděla jsem muže a ženy, kteří nám ukradli vlast. Ale nenáviděla jsem i pokrytce ze Západu, kteří pozorovali kalvárii naší země jako lekci z biologie. A nenáviděla jsem všechny Korejce, kteří se jako můj otec skláněli před armádou japonských trpaslíků a předváděli se před celým městem zavěšeni do svých milenek! Japonek, Korejek, co na tom záleží! Bylo mi líto matky a styděla jsem se za otce. Proč jsem se nedokázala stejně jako bratři těšit na návštěvy Sacudy-san a nevylepovala si čestná uznání dobrého občana na stěny svého pokoje? Proč jsem neuměla v duchu zatáhnout závěsy a vyškrtnout z mysli vnější svět?

Dvě ženy polohlasně četly text na panelu a pokyvovaly hlavami, aby se ještě lépe utvrdily v dobré vůli Japonců. Ale když se z postranní uličky vynořily černé postavy tří vojáků, utíkaly se schovat do stínu obchodů jako pronásledované krysy. Pomalu jsem couvla o dva kroky, sepjala ruce ve výši prsou jako při buddhistickém pozdravu a uklonila jsem se s přivřenýma očima, zatímco kolem procházeli vojáci. Tohle malé vítězství mi protáhlo nohy a vtisklo jim poskakující, skoro veselý krok. Řekla jsem si, že na mě bude dědeček hrdý, až mu to povyprávím.

Kráčela jsem ulicemi Soulu, nechávala za sebou kilometry, netečná ke sněhu, který mi máčel podrážky, až mi nohy křehly, a uvědomila jsem si něco, co jsem dosud necítila, neboť dívky u nás nejsou příliš podporovány v tom, aby vyjadřovaly své smutky nebo pochyby. Byla jsem odlišná. Lišila jsem se zjevem i způsobem myšlení.

Výlohy obchodů a pohledy ostatních lidí mi náhle vracely obrázek příliš vysoké, příliš štíhlé dospívající dívky s pletí příliš bledou a očima příliš otevřenýma. „Oči malé zvědavky,“ bručela něžně moje halmeoni. Oči, na něž jsem byla hrdá od chvíle, kdy jsem si přečetla, že v Americe utrácejí bohaté emigrantky z Číny celé jmění za operace, aby odstranily to napjaté protažené víčko, které u Asiatek přeměňuje oko v protáhlou mandli jako vykreslenou černým štětcem. Já jsem měla oči velké, lehce přidržované na skráních neviditelným vláknem. Jejich temná duhovka v nich však zářila volně, orámovaná skutečnými víčky s lehce duhově zbarvenou kůží, lemovanými dlouhými hustými řasami.

Náhlý pocit, že nepatřím ke stejnému světu jako mí rodiče, mí bratři nebo chodci, s nimiž se potkávám, se náhle znásobil v okamžiku ještě intenzivnější jistoty, že jsem přes to všechno až do hloubi své duše korejštější než oni. Kráčela jsem dlouho. Potom jsem si náhle nedokázala na nic vzpomenout. Bledá obloha brázděná křídly jeřábů. Strašná zima, která mi proniká až na kost. Zalykám se, ale nevím, kde jsem, kdo na mě mluví. Přesto mi zvučný hlas stále opakuje:

„Namae wa?“

Poprvé v životě, ale já nevím, že je to jen poprvé v životě, slyším tuhle otázku. Ten tvrdý zvuk, který řeže jako ocel, mě šlehá do obličeje.

„Namae wa?“ Jak se jmenuješ?

Ztěžka slabikuji, třesu přitom hlavou, ach, tak těžkou, v níž to bzučí podivným hlukem.

„Kim Sangmi.“

Otázka zní znovu. Stále v japonštině.

„Oi, namae dajo!“

„Kim Sangmi.“

Tělo mi hoří. Světlo je tak prudké, tak intenzivní. Bodá mě do očí. Mé jméno? Jmenuji se Kim Sangmi. Co chcete jiného? Je mi třináct let. Chodím do dívčí školy v Hongsangdong a můj otec se jmenuje Kim Ho-il. Vyslovím otcovo jméno po korejském způsobu. Ostatně odpovídám pouze korejsky. Myslím na dědečka a znovu dostávám odvahu. Patrně jsem ztratila vědomí a teď mě hlasy pomalu vytahují z ledové tuposti, která mi paralyzuje svaly a poutá jazyk. Co dělám? Kde jsem? Dali mi snad roubík, aby zbavili mé rty schopnosti správně artikulovat? Bože můj, jaká je mi zima! Sténám, že jsem Korejka. Mé oči nic nevidí. Je tu strašně živo, jako by kolem mě pochodovaly desítky lidí. Jejich hlasy zvučí, lámou se o zdi. Vysoké boty klapou po dlažbě. Křik, nadávky. Nevěřím, že jsou určeny mně, i když mnou jakási ruka třese a jiná mi podává teplou vodu v plecháčku.

Netuším, jak dlouho čekám na téhle židli. Neznám tu drsnou látku, co mi zakrývá nohy. Nemám na sobě své šaty, modrou školní sukni a bílý límeček, ale květované venkovské kalhoty a kabátek. Náhle v tom beztvarém hluku tvořeném stíny a křikem zaslechnu známý, tichý a chladný hlas. Moje matka. Mluví japonsky a klidně, ruce má položené na rukojeti kabelky. Teď vidím její postavu. Zřetelně. V širokém kabátu vypadá matka větší a silnější než japonský voják, který ji vyslýchá a pozoruje za skly svých brýlí. Vidím také místnost: kancelář s malými zamřížovanými okny vedoucími na zasněžený svah. Matka vypadá zhrouceně. Její hlas ztratil zpěvavý nádech. Slova jí chabě unikají z hrdla.

„Madam, vaše dcera… Je to opravdu vaše dcera, že? Vaše dcera skutečně zatáhla tu ženu do řeky! Nechápete to?“

Japoncův hlas nabírá na síle. Věty jsou stále konkrétnější a nešetří detaily. Náhle se objeví tři svědci se slídivýma očima a podávají vysvětlení. Mezi nimi je jedna žena s kudrnatými vlasy, vyrudlými po trvalé ondulaci. Je jedovatější než ostatní, ukazuje na mě obviňujícím prstem a ječí, jako by ji na nože bral. A vtom si vzpomenu.

Vybavuji si, že jsem opustila třídu Honmači a kráčela na jih k řece, potom jsem se přiblížila k převozní lodi, která navzdory mrazu převáží přes řeku Han po trase, v níž mráz neuvěznil vodu. Chtěla jsem si sednout do sněhu, dívat se na obrovskou a šedou hladinu zmrzlých vod a vyhlížet život pod černými puklinami podél brodu. Vzpomínám si na prudké zmítání vln, když se řeka pokouší uniknout obrovitým krám, které ji dusí, a za děsivého praskotu rozbíjí to ledové jařmo, aby se mohla nadechnout.

A náhle ji zahlédnu mezi pasažéry, kteří čekají u sloupku, za nějž se upevňuje kotevní lano. Tu ženu. Ženu v červených šatech s napudrovanou šíjí, která před chvílí kráčela zavěšená do mého otce. Poznala jsem ji podle sladké vůně, hlasu chrlícího slova v kaskádách, způsobu, jakým se chichotala, když se k ní přiblížil muž, co ji doprovázel. Byl to Korejec. Nebo Japonec? Co na tom záleží? Zkrátka muž bez skrupulí a beze cti jako můj otec. Počkala jsem, až odvážou loď před vyplutím, až nastoupí všichni pasažéři a urovnají své balíky: několik japonských vojáků se zbraněmi na ramenou a desítka civilistů, hlavně žen, jedno dítě a stařena s oslem naloženým prázdnými košatinami na slepičky.

Ta žena se rozloučila s mužem, potom nejistým krokem na vysokých podpatcích došla po klouzavých prknech paluby k přítelkyni, která čekala u kotevního lana. Loď se roztřásla za hrdelního bručení převozníka, který obrovským dřevěným bidlem odstrkoval bloky ledu od roubení lodi. Odrazili jsme od břehu a pod nohama pasažérů zapraskala prkna paluby. Skřípění kladek natolik zesílilo, že pasažéři pokaždé ztichli, náhle zasažení neopodstatněným strachem, protože loď se ještě nikdy nepřevrátila při vyplutí, i když na jaře odcházejí ledy. Nebezpečí se skrývá až dál, v půli cesty mezi dvěma břehy, tam, kde je ponor slabý a proud silný. Při každém převozu nabírají převozníkovy oči fialové odlesky, podlévají se námahou, jak neustále sledují oslepující bloky ledu, které mohou každým okamžitě uzavřít své čelisti kolem přetíženého plavidla.

Ty dvě ženy se stále smály a přidržovaly si sukně a kabelky, kdykoli se jich dotkla stará žena nebo její osel, kteří při otřesech lodi ztratili rovnováhu. Kdo by se staral o třináctiletou holku? Když jsem se přiblížila k ženě v červeném, udiveně se na mě zadívala a prsty křečovitě znovu zaťala do kabelky. Poznala mě? Považovala mě za malou zlodějku? Byla jsem si jistá, že neumí plavat. Já jsem se to naučila jako dítě zrovna mezi těmito břehy.

Znovu se mi ve vzpomínkách všechno zamlží. Zavrávorala a přepadla přes zábradlí? Uklouzla po lanech? Cítím, jak mi dřevo prken rozdírá paži, když ji strkám do prázdna. Mele nohama jako kojenec. Dokonce ani nekřičí. Snaží se ze všech sil zachytit lodního zábradlí, otočí se a stáhne mě s sebou do řeky. Zmítá se, ale strašný chlad už zpomaluje její pohyby, je stále malátnější. Mám dojem, že se mi obrovský svěrák uzavírá kolem kotníků. Vodní past. Cítím, že mě opouští dech, hrudník mi tísní obrovská ledová tíha. Ale ruce s růžově nalakovanými nehty se mi zatnou do límce. Ječící pusa lapající po dechu mi v každém křečovitém záškubu dodává kuráž: musím udržet hlavu nad vodou, dokud masa černých vlasů a napudrovaná šíje nezmizí, dokud tu ženu nepohltí dech řeky. Chtěla jsem, aby zemřela. Aby byla mrtvá. Aby ji zabily mé dětské ruce.

Loď zastavila. Někteří pasažéři tu scénu nepochopili a domnívali se, že ta žena spadla do vody a já jsem jí neohroženě skočila na pomoc. Balili mě do pokrývky. Jeden muž skočil do řeky a vytáhl mě z vln. Můj jazyk vnímal na mých naběhlých rtech chuť bahna smíchanou se slanější chutí krve. Ztratila jsem vědomí.

Matčin obličej proti mému. Její póry. Její dech. Pach mokrého psa vycházející z kožešinového límce jejího pláště.

Nečtu z jejích rtů žádnou něhu, ačkoli mám chuť křičet na ni, že jsem strčila tu ženu do vody jen kvůli ní, aby mě měla ráda, aby pochopila, že otec je ničema, že ona si zaslouží něco lepšího… Ale ona se na mě upřeně dívá popelavě černými polovičními zornicemi schovanými pod víčky a nemluví.

Vstoupil otec. Poznala jsem jeho krok, jeho kabelu hozenou na židli.

Instinktivně se chvěju. Ten muž mi nahání hrůzu. Chová se tu jako doma, proklepává svrchník hřbetem ruky, aby z něj dostal sníh. Mluví japonsky s policisty, kteří se náhle přestali pohybovat.

„Kawamoto san? Sodesune?“******

Výkřiky policistů ztratily aroganci a při vyslovení jeho jména všichni ohýbají hřbety. Kawamoto. Matka ztuhla stejně jako já, schovává za svými horečnatými gesty rozpaky, myslím, že se začíná stydět. Otec si nenuceně sedl. Ano, tahle holka schoulená na židli je skutečně jeho dcera, ale je jí třináct, v tom případě může jít jen o nehodu… Ta žena nepochybně uklouzla. Ty lodě jsou přece tak nestabilní, když se dávají do pohybu!

Hlasy slábnou, policisté s otcem opustili malou kancelář a pokračují v diskusi v přilehlé místnosti. Otec teď kouří s Japoncem v uniformě. Vykřikují a mám dojem, že už nemluví o mně. Docházejí ke mně útržky rozhovoru: „Obyčejná děvka! Holka z nádražního bordelu… Komu bude chybět?“ Náhle mi do očí stoupají slzy, zaplavují mě výčitky, mocné a houževnaté, přerušované závany naděje. Je ta žena mrtvá? Nebo jen v bezvědomí? Znepokojuje mě její osud. „Obyčejná děvka.“ Jak se otec odvažuje takhle pohrdat bytostmi ve své blízkosti? Nesnáším toho muže a jeho rafinovanou povýšenost. Ženin vysoce položený hlas, její růžově nalakované nehty a vrávoravá chůze mě teď vnitřně rozvracejí. Snažím se vyvolat si v paměti rysy její tváře, kterou jsem vnímala jen skrze násilí, k němuž mě dohnala. Ten pohled plný hrůzy, když jí voda stoupala do úst a k nosu a unášela její život v protiproudu řeky. Považovala jsem ji za frivolní a vulgární, teď mi připadala jako křehká a prostá bytost. Jako dívka, která si svůj osud nevybrala. Zuřivě jsem se na ni vrhla, zaťala prsty do těch jejích černých vlasů a slyšela, jak mě mezi dvěma nádechy prosí. Měla jsem teď mnohem strašlivější pocit než výčitky: zmýlila jsem se, smrtelně jsem se zmýlila. Ta ubožačka za to nemohla, byla jen obyčejná hračka v rukách mužů. V několika okamžicích se má nenávist přelila na jediného člověka, který si to opravdu zasloužil: na otce.

Přistoupil ke mně v doprovodu toho Japonce, patrně jim rozhovor přerušily mé slzy, které si vykládali jako kýžené znamení mého pokání.

„Měla jsi nám říct, že jsi dcera Kawamota sensei!“

Hlas toho vojáka, muže střední postavy, s kulatými brýlemi na nose, jaké nosili všichni Japonci, zněl teď napůl nevrle, napůl laskavě.

„Taková hezká dívka! Vypadáš jako zmáčené psisko! Příště si dávej pozor, až bude loď odrážet od břehu!“

Změřil si mě kosým pohledem jako člověk, který chce odhalit nepřítele, pak se obrátil k mé matce a s medovým přízvukem jí potichu vyjádřil úctu.

Opustili jsme policejní stanici, jako by se nic nestalo. Otec kráčel vpředu, zahalený do svého mohutného pláště.

Jeho automobil čekal venku pod tomelem s lysými větvemi, přetíženými přezrálým ovocem. Vzduch byl chladný, nasládlý plody kaki, které padaly na zem a kvasily. Tmavé vínově rudé polstrování zapraskalo, když jsem dopadla na zadní sedadlo. Matka se usadila po mé levici, vyděšená a ještě víc otřesená pomyšlením na to, že jsem byla v blízkosti lehké ženy, než mým nesmyslným činem. Čekala jsem bouři, která nepřicházela. Tahle žena byla tak málo matka, že neměla chuť ani sílu mi vynadat.

Náhle jsem ji viděla dospělýma očima: jednoduchý náčrtek ženy, stvořený ze stínů a tísní, loutka bez ochrany, trápící se něčím, o čem jsem neměla tušení, ale bezpochyby to mělo něco společného s mým otcem.

Mokpcho

Tři dny. Netrvalo to déle než tři dny a otec pro mne našel místo v Mokpcho na jihu země, v jedné rodině vzdáleně spřízněné s klanem Kim tenkou větví, která se táhla přes několik generací.

Nehoda na lodi by patrně neposkvrnila otcovu reputaci, ale slušelo se, aby dokázal svoji autoritu a zarazil drby. Během tří dnů zkontaktoval tu rodinu: právě ztratila snachu a děti potřebovaly pomoc. Vzbouřila jsem se: a co mé studium? Otec ale počítal se vším: budu chodit do tamější komunální školy. Doufala jsem snad, že tímhle pitomým gestem zažehnám osud a donutím rodiče, aby prolomili mlčení, které v rodině vládlo? Zaženu lhostejnost, s jakou se ke mně vždycky chovali? Tolik očekávaný hněv se nikdy nedostavil a obrátil se proti mým dvěma bratrům, kteří z dětské zvědavosti kladli příliš mnoho otázek. Otec, jemuž zuřivost vyhnala krev z tváří na rozdíl od většiny lidí, kteří ve zlosti naopak zrudnou, bez vysvětlení sevřel sinalýma rukama sponu pásku a monotónním hlasem přikázal oběma chlapcům, aby se otočili. Pravidelné a temné rány, přerušované funěním a posmrkáváním mých bratrů, plnily náš japonský dům sténáním po celý týden. Sousedi se tázali, jakého zločinu se asi dopustili dva školáci, že si zaslouží takový trest.

Zatím jsem nechodila do školy pod záminkou, že se musím vzpamatovat ze šoku vyvolaného pádem do ledové řeky. Zůstávala jsem ve svém pokoji s nohama obalenýma měkkými obvazy, abych je měla stále v teple. Ledová voda mi rozleptala maso a měla jsem teď prsty u nohou zmodralé, zkroucené a bez života. Otec mi přikázal, abych si je natírala mastí, kterou přinesl z univerzity. Pach rybiny a žluklého oleje se vznášel ve vzduchu pokoje, a i když jsem věděla, že je mast účinná, kelímek se čtyřmi japonskými znaky napsanými červeným inkoustem mě natolik odpuzoval, že jsem ho ani neotevřela. Bratři se po památném výprasku vrátili do koleje, a ačkoli jsem nepociťovala zvlášť velkou lásku k jejich chvastounským způsobům, ty náhle povadlé chlapecké tváře ve mně vzbuzovaly soucit, když postavičky v černé uniformě opouštěly dvůr.

Nespravedlnost toho potrestání náhle otevřela oči mé matce a probudila ji z věčné otupělosti. Přístavek, o nějž jsem se dříve dělila se svou halmeoni, byl po její smrti předělený na dvě části. Bála jsem se, abych se nemusela přestěhovat do hlavního domu, ale k mému velkému štěstí a úlevě mi tam nechali pokojík v rohu verandy zatarasené zavazadly s babiččinými věcmi. Moje území. Dnes není nic zvláštního, když má dospívající dívka pokoj sama pro sebe, ale v Koreji té doby znamenal takový postoj opuštění nebo zavržení dítěte. Milující rodiče by v žádném případě nepřipustili, aby jejich dcera spala stranou všech. Raději jsem se před spolužačkami nikdy nezmínila o našich zvláštních rodinných poměrech.

Když jsem toho dne uviděla mezi dveřmi matčinu postavu, měla jsem chuť jí říct, jak krásná mi připadá. Moje matka se jménem Yu jako můj dědeček byla vysoká žena zvláštního půvabu, složeného z klamných kontrastů. Napůl květina, napůl skála, její krása by z ní mohla udělat múzu pro malíře. Od chvíle, kdy si nechala podle módy ostříhat vlasy, ztratila její tvář kouzlo, jako by kudrny, které nahradily černé hladké vlasy z dřívějška, zničily svou asymetrií nádhernou vyrovnanost jejích rysů: temná ústa přirozeně kontrastně vyrýsovaná na bledé pleti, ustupující lícní kosti hladké jako oblázky a dlouhý ohebný krk, odhalující dětsky perleťovou kůži.

Člověk nejvíc lituje slov, která nevyřkne. Ještě dnes mě zaplaví prudká žárlivost, když potkám na ulici matku s dcerou, jak se láskyplně drží kolem pasu. Znovu vidím sebe, připravenou ke všemu, jen abych přitáhla matčinu pozornost a uhasila tu žízeň po ní, neutišitelnou žízeň po lásce, abych slyšela ta něžná sladká slova, jimiž matky obvykle zahrnují své děti. Nezáleželo na tom, co se stalo, nezáleželo na tom, že jsem celá léta marně čekala, až ke mně vztáhne ruku. Toho dne ke mně matka konečně přišla. Poprvé.

Marná naděje. Bílá ruka, která otevřela mé dveře, jemná a průsvitná jako ruka Kuan-jin, mě okamžitě svou příkrostí a krásou vyzvala k obezřelosti. Matka zůstala několik minut stát a pozorovala mě udiveně, jako by ve mně stěží poznávala dceru, kterou přivedla na svět. Na zádech nesla Kjoko, neřekla nic, jen mi gestem naznačila, abych rozvázala uzly jejího cheone a sundala jí dítě ze zad. Bez podpory vypodložené látky se mlékem a spánkem ztěžklá hlava Kjoko v mé ruce otočila jako příliš zralý meloun na lodyze.

„Nemůžeš dát pozor? Nestačí ti, že místo tebe byli potrestáni tví bratři, musíš se ještě mstít na té malé chudince? Co vlastně jsi? Zrůda?“

Matčin hlas syčel zlostí, snažila se mluvit tiše, aby neprobudila dítě. Vytrhla mi Kjoko z rukou, a ta se jí netečně stočila do náruče. Matka stále syčela šeplavým hlasem, který jí zvedal hruď, jak se zajíkala, a pulzovitě unikal z jejích sevřených rtů.

„Nejsi nic, Sangmi. Nic!“

Chytila mě za ucho a táhla, zaryla mi nehty do kůže, jako by stahovala zajíce nebo očišťovala mořský jazyk.

„Odejdeš od nás, přestaneš škodit, přestaneš mi škodit, jak to děláš od toho proklatého dne, kdy jsem tě porodila! Přestaneš mi ničit život s těma svýma vypoulenýma očima a drzými manýry. Odejdeš! Nechápeš?“

Uvolnila stisk, překvapil ji můj klidný výraz. Její slova projednou žila, obracela se ke mně, byla mi určena. Nebyla to cizí slova, která jen tak plynou a člověka se vůbec nedotknou, byla to slova nasáklá emocemi, intenzivní, bohatá, překypující…, slova, která mě s nechutí odmítala, slova, jaká by žádné dítě nechtělo od své matky slyšet, a přesto mi přinášela úlevu: existovala jsem.

Ten objev rozzářil mé oči takovou vděčností, že matka odvrátila hlavu, najednou bezmocná před tím dítětem, které považuje nenávist za lásku a vidí v ní všechno, co se po celá dlouhá léta marně pokoušela zapomenout.

Kjoko se pohnula, pudově hledala mateřský prs, ale spokojila se s kouskem srolované látky, kterou matka naslinila a vložila jí do pusinky.

„Zítra ráno půjdeš do školy a vezmeš si tam své věci. Nezdržuj se tam, vlak do Mokpcho odjíždí v úterý za svítání. Před odjezdem si ještě musíš zabalit. Zítra bude otec večeřet doma. Poděkuješ mu za jeho shovívavost a laskavost. Nemáš ponětí, jak velká je.“

Hlas už byl opět lhostejný jako obvykle. Nastalo krátké ticho, přerušované jen vlhkým cucáním Kjoko, potom matka sebrala cheone u svých nohou, obtočila si ho jako šálu kolem chvějících se ramen a beze slova vyšla z pokoje.

Přejela jsem si rukou bolavé ucho, potom jsem si přiložila prsty ke rtům a dlouze vdechovala matčinu jemnou sladkou vůni. Vůni rozmačkaných švestek, jakou by můj nos poznal mezi tisícovkou jiných vůní, vůni mateřské lásky, která mi byla zapovězena.

Nazítří jsem si sundala obvazy z nohou a naposledy oblékla školní uniformu. Odpadly mi nehty a už nikdy nenarostly.

Můj odjezd ze Soulu se odehrál rychle, bez citových výlevů.

V hloubi duše jsem věděla, že si mě po tom mém nesmyslném činu rodiče nemůžou nechat doma. Nebýt toho, že jsem musela násilně přerušit studium, docela by se mi tohle náhlé osamostatnění líbilo. Svírala mě jediná výčitka: nemohla jsem zajít za dědečkem. Obávala jsem se toho, jak mu tu nehodu vyloží, a ráda bych mu vysvětlila vlastními slovy důvody tohoto náhlého exilu.

Na matčino naléhání jsem se otci omluvila. Také jsem mu poděkovala za péči, jakou mi navzdory mým proviněním věnoval. Uspokojil ho tento postoj poslušného dítěte, uvolnil se a zapálil si doutník. Plamen olízl koneček válcovitého doutníku, zahřál hnědé doutníkové listy a místností se rozlila vůně karamelu.

„Otče, víte, co se stalo s tou mladou ženou? Slyšela jsem, že se zotavila ze šoku z podchlazení.“

Otec sebou trhl, zaskočily ho rozhodný tón, jímž jsem mluvila, a přesnost mých výrazů. Plamen zapalovače, který nechal hořet, hypnotizovaný jeho světlem, se zachvěl.

„S jakou ženou?“

Na kratičký okamžik se naše oči zkřížily. Zbabělé a kruté oči, které se znovu upřely na zapalovač a na doutník, který stále rudě žhnul.

Matka, která u té scény byla, zasáhla.

„Naše dcera se obává o zdraví té…, té ženy.“

Otcovy rozpaky, jimž matka nemohla rozumět, mě přímo bily do očí. Bál se, že odhalím pravdu? Že před matkou prozradím, že tahle žena, tahle vulgární děvka, objímala jeho tělo a hladila jeho kůži?

Ústa se mu třásla zbabělou nenávistí.

„Myslím, že se z toho dostala, ale,“ dodal pak, když náhle našel svoji jistotu, „ty ses snad bála nejhoršího?“

Matka neměla tušení o klání, co se jí odehrává před očima, a s roztržitým výrazem sledovala rozhovor.

„Ne tolik jako vy, otče,“ hlesla jsem, než jsem pokračovala v rituálu, vhodném pro dítě, které opouští své rodiče. Tradičně jsem zdravila, jak se sluší pro nejstarší děti, třemi hlubokými úklonami s hlavou na podlaze, doprovázenými díky.

Odjela jsem.

Zaklíněná v nacpaném kupé jsem mířila do Mokpcho. Vlak měl zpoždění zaviněná sněhovými závějemi na železnici na jih od hlavního města. A po příjezdu do provincie Čolla, jak se vlak postupně blížil k ústí řeky Jongsan, se krajina měnila na vodní hladinu. Velké plochy byly zaplavené, už neexistoval rozdíl mezi oblohou a zemí, chatrče se topily v polích přeměněných na obrovská jezera. Na kraji železniční trati se navzdory kotoučům ostnatého drátu tísnili tuláci i celé rodiny, venkované s sebou někdy táhli kozu nebo vola a měli vyděšený výraz lidí, kteří všechno ztratili a smrt na kolejích je už neděsí. Konečně jsme dorazili do Mokpcho bičovaného bouřkou. Rybáři uvízlí v přístavu utápěli svoji nucenou nečinnost v hospodách. Šedivé a smutné město, ztracené na nehostinném pobřeží posetém skalisky a táhnoucím se svou západní částí šedivým pískem, rozlehlými prostory bažin a rákosí, které se oživí jen v krátkém období, kdy tu kladou vejce stěhovaví ptáci.

Celá rodina mě s vážným výrazem očekávala. Muž a žena bez vášně a bez nenávisti, unavení životem, vykrvácení daněmi, které vyžadovali Japonci, a zlomení tím, že jim na moři zmizel syn tři roky po svém sňatku. Prosté bytosti, které se nechají nést životem bez odporu a v nečekaném příjezdu mladých a silných paží vidí příležitost, jak nahradit snachu, která zemřela před rokem a jejíž nepřítomnost je tu citelně patrná. Matka se na mě hned usmála a otec začal mluvit o formalitách mého zdejšího pobytu, o nákladech, ubytování a stravě. Už nikdy jsem nešla brzy spát. Ale protože moje tělo zůstávalo zjevně zdravé a stále fungovalo, nebyl důvod ke znepokojení.

Mokpcho znamená „přístav lesů“. Lesy tu skutečně kdysi chránily pozemky, ale teď zmizely, vykořenil je vítr, který tu fičel ustavičně, prudce zvedal závěje písku a bláta, přinášel s sebou bouřlivé lijavce, jež rozvodňovaly vody řeky a po povodních nechávaly lidi vyprázdněné a vyčerpané stále nazlobenou přírodou.

Obyvatelé zažili, jak se jejich město násilím otevírá obchodu sotva před čtyřiceti lety, v roce 1897. Z té doby si zachovali ponurou náladu a nebyli příliš nakloněni povídání. Po návratu z rybolovu nacházeli zapomnění pouze v pití, v ohavné kořalce podloudně destilované ze sladkých brambor a rýže, jíž plnili velké kameninové misky. Jejich střepy pokrývaly ráno ulice.

Ženy pracovaly stejně jako muži. Měly sedřený obličej, začernalý životem na vzduchu a zbrázděný vráskami vybělenými solí, jako kdyby na kůži nosily rybářskou síť. V širokých hnědých kalhotách se nikdy nezahřály. Ruce měly neustále ponořené v ledové vodě, sbíraly chaluhy, třídily chobotnice nebo opravovaly sítě, mlčení měly vryté do těla, jako by mluvení mohlo vyčerpat jejich poslední síly.

Kimovi bydleli v domě na břehu. Takový dům jsem nikdy neviděla, stál v uličce lemované navlas stejnými fasádami. Hlavní obdélníková místnost se podobala chodbě: z jedné strany se dveře otevíraly do ulice a spouštěly se shora dolů jako v krámě, sušily se na nich chobotnice a ryby. Z druhé strany vedla zeď přímo na černé vody přístavu, také se otevírala panelem drženým u stropu provazy. Z ulice bylo vidět moře skrze tato obydlí beze stěn, kde se člověk mohl přímo účastnit důvěrného života v domácnostech, které žily v neustálém průvanu, spaly a jedly pod pohledy rybářů, chodců a racků.

Na straně obrácené k vodě vedl žebříček na molo. Tam byla uvázána loďka, s níž otec ráno dorážel k rybářským lodím a k vrším na širém moři. Můj pokoj, o nějž jsem se dělila s dětmi a vnuky, byl situován na této straně domu, nad ústím kanálu, naproti společné zdi ohlodané chaluhami. V tomto místě vládl nepopsatelný pach.

Hráz tvořila úhel přiléhající k dalšímu plovoucímu doku. Tam stále bděl od svítání do soumraku muž vztyčený jako figura na přídi lodi. Nechávali ho tam, házeli mu večer kuchyňské odpadky jako psovi. Zbytky polévky, rybí kůže a někdy i trochu rýže. Byl chudší než ti nejchudší, neměl vůbec nic, dokonce ani ten vzduch v nozdrech. Lepra mu rozežrala nos, ruce, vzala mu schopnost cítit vůni, chuť a pohledy jiných lidí. Bez pomoci místních by ho Japonci určitě už sebrali.

S matkou rodiny jsem si hned porozuměla. Naše povahy se shodly. Ne že by si byly podobné, ale moje životní síla byla odezvou její zemdlenosti a rozmrzelosti, moje veselost odrážela její smutek, a já jsem si velmi brzy našla místo po jejím boku.

Té ubožačce bylo přes padesát a už nemohla dělat všechno sama: hlídat děti, třídit chaluhy, stahovat ryby, mlít rozdrcené kostry a připravovat čerstvé masové knedlíčky oden, které prodávala na ulici. Takto vydělané peníze byly její jediný příjem. Navzdory omezeným přídělům mouky dokázala oden vyrábět jako jediná ze čtvrti; uměla ze tří hlav slanečků, několika rybích koster a kůží připravit voňavou pochoutku. Kdysi pracovala v restauraci a naučila se při vaření přidávat do vody hobliny zázvoru a kolečka česneku, ale dnes byla šlichta, v níž podávala své oden, fádní, mdlá, světlá, a jen pro ty, kdo si to mohli dovolit, ochucená trochou sezamového oleje nebo pálivou pastou.

Stačilo několik dní po jejím boku a mechanicky jsem vykonávala svoji každodenní práci: plnila jsem úkoly spolehlivě, beze strachu z trestu. V kuchyni jsem pomáhala drtit krunýře krabů, očišťovala maso a všechno třela s nasekanými kůžemi a rozdrcenými kostrami. Knedlíčky z korýšů byly pro nás. Za normálních časů házeli rybáři humry a langusty zpátky do vody, pohrdali neprodejným jídlem chudiny, jedině krunýř z korýšů se dá použít jako laciné barvivo. Ale v těžkých dobách vysvobozovaly ženské ruce ze sítí a z vrší každou sebemenší chaluhu zapletenou do ok, dokonce i rybí potěr.

Matka Kim mě obklopila morousovitou a prostou něhou, která kontrastovala s chladnou povahou lidí v tomto kraji. Pocházela z ostrova Čedžu. Ze svého dětství si ponechala zpěvavý přízvuk a dialekt, kterým se tam mluví, ale stále trpěla nevymýtitelnými následky své dřívější práce potápěčky. Na jejím rodném ostrově, jemuž dominuje vulkanická hora Halla, se polonahé ženy denně potápějí do ledových hlubin. V létě i v zimě chodí sem tam po pláži s prázdnými čutorami, které jim slouží jako plovák, potom se desetkrát, patnáctkrát, dvacetkrát zanoří do vln a z hlubin vynášejí plže a ty šťastnější z nich i perlorodky. Po několika letech této nevděčné práce ztratí dívka svěžest, pleť jí zhrubne, kůže zbytní a pohyby se zpomalí následkem nedostatku vzduchu v plicích. Matka Kim opustila ostrov už v šestnácti letech, ale věčný kašel stejně prozrazoval její bývalé zaměstnání.

Mohla se dělit jen o své vzpomínky na léta prožitá na ostrově, a tak mi neustále vyprávěla o svém dětství.

„Vypravíme se tam spolu, Sangmi. Nasedneš se mnou na loď a já ti ukážu, jak se sbírají ty nejkrásnější škeble.“

Skrze světlou oblohu pozorovala širé moře, zkoumala obzor, snažila se proniknout masou mračen, aby zahlédla obrys sopky.

„Chápu tě, víš,“ vzdychala, „není lehké vytrhnout se z rodného kraje. Pukne ti srdce…“

Smutek v mých očích však nebyl výrazem stesku.