Start

Colleen Hoover

SLAMMED

Copyright © 2012 by Colleen Hoover

Translation © 2014 by Jana Jašová

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5046-4

Obsah

Start

První část

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

Druhá část

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Epilog

Poděkování

Tuto knihu věnuji skupině The Avett

Brothers za to, že mi poskytli motivaci

„rozhodnout se, čím být, a jít si za tím“.

První
část

1.

Jsem nikde, tak nikde, jak se dá.

Bodlo by někde, kdo z vás ho má?

THE AVETT BROTHERS, „SALINA“

Naložili jsme s Kelem poslední věci do stěhovacího auta. Zatáhla jsem zašupovací dveře a zajistila západkou osmnáct let vzpomínek, včetně těch na tátu.

Bylo to už šest měsíců, co umřel. Dost dlouho na to, aby už se můj devítiletý bráška Kel nerozbrečel pokaždé, když jsme o tátovi začali. Ale ještě brzo na to, abychom si zvykli na finanční omezení rodiny s jedním živitelem. Už jsme si nemohli dovolit zůstat v Texasu. Jenže to byl jediný domov, jaký jsem kdy poznala.

„Přestaň být tak pesimistická, Lake,“ ozvala se mamka a podala mi klíče od domu. „Podle mě se ti v Michiganu bude líbit.“

Nikdy mi neříkala jménem, kterým mě úředně pokřtili. Prý se kvůli tomu s tátou dohadovali skoro celých devět měsíců. Mámě se líbilo Layla podle té písničky Erika Claptona. Táta chtěl Kennedy – „To je jedno, po kterém Kennedym, mám je rád všechny!“

Byly mi už tři dny, když je v nemocnici donutili k rozhodnutí. Naši se domluvili, že použijí první tři písmena z obou jmen a já budu Layken. Ale nikdy mi tak neříkali.

Napodobila jsem mámin tón. „Přestaň být tak optimistická, mami! Podle mě budu Michigan nenávidět.“

Máma je mistr v tom, jak mi sdělit obsáhlé výchovné ponaučení jediným pohledem. Teď mi ho věnovala.

Vyšla jsem po schodech na verandu a vydala se na poslední obchůzku po domě, jestli v něm něco nezůstalo, než ho naposledy zamkneme. Všechny místnosti byly strašidelně prázdné. Vůbec mi to nepřipadalo, že procházím domem, ve kterém jsem bydlela od narození. Posledních šest měsíců ale spolykal vír emocí – výhradně těch špatných. Věděla jsem, že se z tohohle domu jednou nevyhnutelně odstěhuju... jen jsem si představovala, že to bude až po maturitě.

Stála jsem v místnosti, která už nebyla naší kuchyní, a najednou jsem zahlédla červenou plastovou sponku do vlasů. Ležela pod linkou, v místech, kde byla lednice. Sehnula jsem se pro ni, očistila ji od prachu a otočila v prstech.

„Zase to doroste,“ prohlásil táta.

Bylo mi pět let, když jsem v koupelně našla ležet máminy nůžky. Zkusila jsem s nimi udělat to, co by asi napadlo většinu dětí mého věku. Ostříhala jsem si vlasy.

„Máma se bude zlobíííít,“ kvílela jsem potom. Nějak jsem čekala, že až se pokochám svým novým účesem, vlasy mi hned zase dorostou a nikdo si toho nevšimne. Ušmikla jsem si pořádný zub v ofině a pak jsem asi hodinu seděla u zrcadla a čekala, až vlasy dorostou. Posbírala jsem hnědé pramínky z podlahy a podržela je v ruce. Přemýšlela jsem, jak bych si je připevnila zpátky. Když mi došlo, že nijak, rozbrečela jsem se.

Když přišel táta do koupelny a viděl, co jsem udělala, jen se rozesmál, popadl mě do náruče a posadil na pult vedle umývadla. „Máma si toho nevšimne, Lake,“ slíbil a sehnul se ke skříňce. „Náhodou tady mám jedno takové kouzlo...“ Natáhl ke mně zavřenou pěst, uvolnil prsty – a na dlani mu ležela červená sponka. „Když si ji dáš do vlasů, maminka nebude nic vědět.“ Shrnul mi zbytky ofiny ke straně a upevnil vlasy sponkou. Pak mě otočil k zrcadlu. „Vidíš? Lake jako nová!“

Dívala jsem se na svůj odraz v zrcadle a připadala si jako nejšťastnější holčička na světě. Neznala jsem žádnou jinou, která by se mohla pochlubit tatínkem, co rozdává kouzelné sponky.

Nosila jsem ji ve vlasech dva měsíce a máma nikdy neřekla ani slovo. Když jsem si to teď vybavila, došlo mi, že ji asi táta varoval, aby o tom nemluvila. Ale v pěti letech jsem byla přesvědčená, že je to kouzlo.

Podobám se spíš mámě než tátovi. Jsme stejně velké. Po dvou dětech už se máma sice nevejde do mých džínů, ale jinak si můžeme půjčovat všechno oblečení. Obě máme hnědé vlasy, které jsou za sucha rovné a ve vlhku se zkroutí. Máma má oči smaragdové jako já, ale v trochu tmavším odstínu. I když to může být jen tím, že má bledší pleť, takže jí oči víc vyniknou.

Vždycky jsem ale ve všem dávala přednost tátovi. Měli jsme stejný suchý smysl pro humor, stejnou povahu, líbila se nám stejná muzika, smáli jsme se podobným věcem. Kel je na tom jinak. Po tátovi zdědil všechny fyzické rysy, špinavé blond vlasy i jemný obličej. Na devět let je malý, ale povahou dohání to, co mu schází v centimetrech.

Přešla jsem ke kohoutku nad dřezem a pustila vodu, abych si z prstů smyla třináctiletou špínu a mastnotu. Kel vešel do kuchyně ve chvíli, kdy jsem si otírala dlaně o džíny. Je to zvláštní dítě, i když bych ho nemohla mít víc ráda. Hraje si třeba hru, které říká „den pozadu“: to celý den chodí pozpátku, mluví pozpátku, a u jídla chce nejdřív zákusek. Možná to dělá proto, že mezi námi dvěma je tak velký věkový rozdíl a další sourozence nemáme. Připadá si jako jedináček, takže se doma musí sám zabavit.

„Dělat máš že říkala máma Layken,“ pronesl pozpátku.

Zastrčila jsem sponku do kapsy džínů a zamířila ke dveřím, které jsem za námi naposledy zamknula.

Dalších pár dní jsme se s mámou střídaly za volanty mého džípu a půjčeného stěhovacího auta. Dvakrát jsme se na noc stavili v motelu. Kel si přesedal od mámy ke mně. Ke konci cesty jel ve stěhováku se mnou. Poslední noc už jsme nezastavovali, ujeli jsme devět únavných hodin za tmy, jen s krátkou přestávkou. Když jsme se blížili k našemu novému domovu ve městě Ypsilanti, rozhlížela jsem se kolem. Bylo září, ale v autě jsem musela mít puštěné topení. Rozhodně budu potřebovat obnovit šatník.

Naposledy jsem zatočila volantem doprava a GPS navigace mě ujistila, že jsem „dojela na místo určení“.

Málem jsem se zasmála nahlas. Kdo mi ho určil? Osud?

Stála jsem ve slepé ulici. Nebyla moc dlouhá, po každé straně stálo osm přízemních domků. Na jedné příjezdové cestě jsem zahlédla koš na basket, takže jsem zadoufala, že by tu Kel mohl najít nějakého kamaráda. Vypadalo to jako slušná čtvrť. Trávníky na zahradách byly vzorně posekané, chodníky čisté, jen tady bylo nějak moc betonu. Skoro samý beton... Už teď se mi stýskalo po domově.

Náš nový domácí nám poslal mailem fotku domu, který jsme si pronajali. Hned jsem ho podle ní poznala. Byl malý... hodně malý. V Texasu jsme měli sídlo v rančerském stylu a kolem stovky metrů čtverečních pozemků. Tohle stavení mělo jen miniaturní zahrádku, a i v té byl hlavně beton a sádroví trpaslíci. Přední dveře se otevřely, vyšel z nich starší muž – asi náš domácí – a zamával na mě.

Popojela jsem o pár metrů za dům, abych mohla nacouvat na příjezdovou cestu tak, aby se zadní část stěhováku ocitla co nejblíž dveří. Než jsem zařadila zpátečku, natáhla jsem se vedle a zatřásla s Kelem, abych ho probrala. Od Indiany spal.

„Kele, vzbuď se,“ sykla jsem na něj. „Dojeli jsme na místo určení.“

Natáhl si nohy a zívnul. Pak se naklonil k okýnku, aby si prohlédl náš nový dům. „Jé, je tam nějakej kluk!“ zajásal. „Myslíš, že bydlí v našem domě?“

„Doufám, že ne,“ zamumlala jsem. „Asi v sousedním. Tak vyskoč a seznam se s ním, já zatím zacouvám.“

Když se mi to úspěšně podařilo, vyřadila jsem rychlost, zatáhla za ruční brzdu a vypnula motor. Máma zastavila v džípu vedle. Dívala jsem se, jak vystupuje a zdraví se s domácím. Já se svezla na sedadle trochu níž, opřela si nohy o přístrojovou desku a dívala se na Kela. Seznámení zřejmě proběhlo rychle, protože už na sebe s klukem útočili imaginárními meči. Záviděla jsem mu. To, jak se snadno dokázal smířit se stěhováním. To, že já v rodině byla tím obtížným, zatrpklým dítětem.

Když se máma rozhodla přestěhovat, byl nejdřív taky rozčilený. Hlavně proto, že to bylo uprostřed jeho sezóny baseballové Malé ligy. Doma měl kamarády, které nechtěl opustit – ale v devíti letech je nejlepší kamarád stejně obvykle ten neviditelný (co se dá přestěhovat). Mamce se ho brzo povedlo ukonejšit tím, že se v Michiganu může zapsat na hokej, po kterém v Texasu marně toužil – na zemědělském jihu je dost obtížné ho hrát. Když mu to slíbila, Michigan se mu začal zamlouvat. Pokud z něj nebyl přímo nadšený.

Já chápala, proč se musíme přestěhovat. Táta vydělával slušné peníze, byl vedoucím obchodu s natěračskými potřebami. Máma je zdravotní sestra, ale pracovala jen nárazově – většinou byla doma a starala se o nás. Asi měsíc po tátově smrti se jí podařilo získat místo na plný úvazek, ale viděla jsem, jak je vyčerpaná ze všeho toho truchlení pro tátu a z odpovědnosti za celou rodinu, která najednou ležela jen na ní.

Jednou večer si nás zavolala a vysvětlila nám, že nevydělá dost peněz na to, aby mohla platit všechny účty a ještě splátky hypotéky. Říkala, že sehnala práci, kde jí nabízejí větší plat, ale museli bychom se přestěhovat. To místo jí sehnala její kamarádka ze střední školy Brenda. Vyrůstaly spolu v Ypsilanti nedaleko Detroitu, kde máma prožila dětství. Dají jí tam podstatně víc peněz než tady v Texasu, takže není o čem přemýšlet – musí to přijmout. Nevyčítala jsem jí to. Babička s dědečkem už byli po smrti a máma neměla nikoho, kdo by jí pomohl. Chápala jsem, proč se musíme přestěhovat. Ale chápat a smířit se s tím není totéž.

„Layken, seš mrtvá!“ zaječel Kevin otevřeným okýnkem a zabodl mi imaginární meč do krku. Čekal, že se zhroutím, ale já na něj jen protočila panenky. „Bodnul jsem tě. Umři!“ zavelel.

„Věř mi, já jsem mrtvá,“ zamumlala jsem, když jsem otevřela dvířka a vystoupila. Kel nahrbil ramínka a zíral chvíli na asfalt, ruka s „mečem“ mu ochable visela podél boku. Jeho nový kamarád, který na něj ještě před chvílí útočil zezadu, se zatvářil podobně zklamaně. Okamžitě jsem zalitovala, že jsem na ně přenesla svou špatnou náladu.

„Já jsem mrtvá,“ pronesla jsem svým nejpříšernějším hlasem, „protože jsem zombie!“

Kluci zavřískli. Natáhla jsem ruce toporně před sebe, naklonila hlavu ke straně a začala vyrážet bublavé zvuky. „Mozky!“ zachroptěla jsem a začala pochodovat jako loutka kolem dodávky. „Chci mozky!“

Před kapotou dodávky jsem se zarazila, protože tam někdo stál. Někdo, kdo držel Kela a jeho nového kamaráda za límce.

„Mám je!“ zahalekal ten cizinec, zatímco kluci se mu s jekotem pokoušeli vytrhnout.

Vypadal o pár let starší než já a o dost vyšší. Většina holek by ho asi popsala slovem „sexy“, ale já nejsem většina holek. Kluci sebou zmítali a jemu se pod košilí napínaly svaly, jak se je snažil oba udržet.

Ti dva, druhý kluk a ten mladík, byli určitě sourozenci – na rozdíl od Kela a ode mě tam byla nepopiratelná fyzická podoba, pomineme-li ten velký věkový rozdíl. Oba měli hladkou olivovou pokožku, uhlově černé vlasy, dokonce i stejný sestřih. Mladík se rozesmál, když se Kelovi povedlo vykroutit se mu a začal na něj útočit svým imaginárním mečem. Podíval se na mě a rty naznačil: „Pomoc!“ Uvědomila jsem si, že jsem strnula ve své póze oživlé mrtvoly.

Můj první instinkt byl zapadnout zpátky do dodávky a schovat se tam na podlážce... asi tak do konce života. Místo toho jsem zachroptěla: „Mozky!“ a vrhla se na mladšího z bratrů. Předstírala jsem, že mu chci ukousnout hlavu. Potom jsem ho začala lechtat a přitáhla si k lechtání i Kela, a nakonec jsme se svalili všichni na asfalt.

Když se mi povedlo narovnat se, starší kluk ke mně natáhl ruku: „Ahoj, já jsem Will. Bydlíme přes ulici.“ Ukázal na protější dům na druhé straně silnice.

Stiskla jsem mu ji. „Ahoj, Layken. Já... asi budu bydlet tady.“ Ukázala jsem na domek za mnou.

Usmál se. Naše pravičky zůstaly zaklesnuté do sebe a oba jsme se odmlčeli. Nesnáším trapné chvíle.

„Tak vítej v Ypsilanti.“ Konečně mě pustil a zastrčil si ruku do kapsy rozepnuté bundy. „Odkud jste se přestěhovali?“

„Z Texasu?“ Nechápu, proč jsem to vyslovila jako otázku. Nechápu, proč jsem si vůbec lámala hlavu s tím, že jsem to vyslovila jako otázku. Nechápu, proč jsem analyzovala všechno, co nechápu – a proč jsem zrudla. To asi ten nedostatek spánku za minulé tři dny.

„Tak Texas?“ Mladík se zhoupl ze špiček na paty a trapnost našeho seznámení se ještě zvýšila, když jsem nedokázala prohodit nic dalšího. Will se sklonil k bratrovi a chytil ho za kotníky. Zvedl ho hlavou dolů. „Musím odvízt tady prcka do školy,“ prohlásil, otočil si ho a hodil na rameno. „Večer má přijít studená fronta. Měli byste se snažit nanosit toho domů co nejvíc. Špatný počasí má trvat pár dní. Kdybyste odpoledne potřebovali pomoc, stačí říct. Od čtyř budu doma, tak mi dej vědět, jo?“

„Jasně, díky,“ přikývla jsem. Will zamířil přes ulici a já se za nimi pořád dívala, dokud mě Kel „nebodl“ do boku. Svezla jsem se na kolena, chytila si oběma rukama „ránu“ a zhroutila se čelem k zemi. Kel vylezl na mě a dodělal mě bodnutím do krku. Zamžourala jsem přes ulici a viděla, že nás Will pozoruje. Pak přibouchl dvířka auta u zadního sedadla, přešel ke dveřím řidiče a zamával nám na rozloučenou.

Vynosit z auta většinu krabic a nábytku nám trvalo skoro celý den. Domácí nám pomohl s těžšími kousky, které jsme s mamkou neuzvedly. Pak už jsme byly moc unavené, než abychom začaly vynášet krabice z džípu, a rozhodly jsme se to nechat na zítřek. Když se skříň stěhováku vyprázdnila, byla jsem skoro smutná – že nemám záminku zajít pro pomoc k Willovi.

Sotva se nám podařilo složit u mě v ložnici moji postel, začala jsem si tam přenášet z haly krabice, které jsem měla nadepsané svým jménem. Po chvíli jsem si všimla, že se stíny v pokoji protahují. Vykoukla jsem z okna, a slunce už zapadalo. Buď jsou tady dny kratší, nebo jsem ztratila pojem o čase.

V kuchyni jsem našla mamku s Kelem, jak skládají nádobí z krabic do kuchyňské linky. Posadila jsem se na jednu vysokou stoličku u baru, který sloužil taky jako jídelní stůl – na jídelnu tady nezbylo dost místa. Uvnitř vážně nebylo moc prostoru. Když člověk vešel dovnitř předními dveřmi, byla tam malá chodba, která vedla do obývacího pokoje. Ten oddělovala od kuchyně další chodbička s oknem vpravo. Na zemi v obýváku ležel béžový koberec, upevněný u stěn dřevěnými lištami. Ostatní podlahy v domě byly dřevěné.

„Je tady tak čisto,“ pochvalovala si máma, když skládala talíře na sebe. „Ještě jsem tu nezahlídla žádný hmyz.“

V Texasu je hmyzu víc než stébel trávy. Pokud zrovna doma neplácáte mouchy, tak vyháníte vosy.

„Aspoň jedna dobrá věc na Michiganu,“ zamumlala jsem, otevřela krabici s pizzou, která ležela na pultě, a zadívala se, co je na výběr.

„Jedna dobrá věc?“ Máma se naklonila ke mně, vzala si z pizzy feferonku a strčila si ji do pusy. „Já myslela, že teď už jsou to nejmíň dvě.“

Předstírala jsem, že nechápu.

„Viděla jsem tě, jak ses ráno bavila s tím klukem,“ prohodila s úsměvem.

„Mami, prosím tě,“ pronesla jsem tak podrážděně, jak jsem dokázala. „Asi bychom neměli dávat najevo takovej úžas nad tím, že Texas není jedinej stát obydlenej mužskou populací.“ Vydala jsem se k ledničce a vytáhla z ní kolu.

„Co je to poplace?“ zeptal se Kel.

„Populace,“ opravila jsem ho. „To znamená obyvatelstvo, osídlení, zalidnění...“ Moje přípravné kurzy k maturitě nebyly zbytečné.

„Takže my jsme teď poplace Ypsilanti?“ shrnul Kel.

„Populace,“ zdůraznila jsem znova. Dojedla jsem další dílek pizzy a napila se koly. „Jo, patříme k ní. A já jdu do postele. Jsem mrtvá, lidi.“

„Takže teď budeš populací svý ložnice,“ dodal Kel.

„Máš pravdu, cvrčku.“ Naklonila jsem se k němu, políbila ho do vlasů a vydala se k sobě.

Lehnout si konečně do postele bylo tak příjemné. Byla to aspoň moje stará postel z domova, a lůžkoviny taky. Zavřela jsem oči a představila si, že jsem zase doma... ve své staré, teplé ložnici... Polštář i deka byly ledové. Přikryla jsem se až k bradě, abych se trochu zahřála. Ráno se musím ze všeho nejdřív podívat, kde je tady termostat.

To jsem taky udělala, sotva jsem ráno spustila bosé nohy na ledovou podlahu. Popadla jsem svetr, který jsem si včera vybalila, natáhla si ho přes pyžamo, a začala hledat ponožky. Marně. Vydala jsem se po špičkách do haly, jednak abych nikoho nevzbudila, ale taky abych minimalizovala plochu, kterou mi do těla proudí chlad z dřevěné podlahy. Když jsem procházela kolem Kelova pokoje, uviděla jsem u dveří jeho bačkory s Darthem Vaderem. Vklouzla jsem do nich, což mi přineslo jistou úlevu, a zamířila do kuchyně.

Rozhlédla jsem se po kávovaru, ale nikde jsem ho neviděla. Nejspíš ještě zůstal v džípu, což bylo hloupé, protože to bych musela vyjít ven. V tomhle absurdně studeném počasí.

Bundu jsem taky nikde neviděla. V Texasu ji člověk v září moc neužije. Vzala jsem v kuchyni klíčky a usoudila, že to prostě zkusím do auta přeběhnout. Otevřela jsem dveře... a všude kolem domu byla nějaká bílá hmota. Trvalo mi pár vteřin, než mi to došlo... Sníh? V září? Sehnula jsem se a nabrala si ho do dlaně. V Texasu moc často nesněží, ale když už, je to úplně jiný sníh – spíš tvrdé kousky podobné kroupám. Michiganský sníh byl takový, jak jsem si ho vždycky představovala – lehounký, nadýchaný a studený! Rychle jsem ho upustila, otřela si ruku o svetr a rozběhla se k džípu.

Moc daleko jsem se nedostala. Sotva i druhý Darth Vader dopadl na zasněžený dvůr, už jsem před sebou džíp neviděla. Ležela jsem na zádech a zírala do jasně modré oblohy. Okamžitě jsem ucítila bolest v pravém rameni. Musela jsem přistát na něčem tvrdém. Hrábla jsem pod sebe a vylovila jednoho z těch zahradních trpaslíků. Červenou čapku měl ulomenou. Šklebil se na mě. Zasténala jsem, popadla tu hrůzu do ruky a chystala se ji zahodit co nejdál, když mě zarazil něčí hlas.

„To není moc dobrej nápad!“

Hned jsem poznala Willa. Měl příjemný, konejšivý hlas jako můj táta, ale zároveň se v něm ozývalo něco autoritativního. Posadila jsem se zpříma a dívala se, jak kráčí po příjezdové cestě ke mně.

„Dobrý?“ zasmál se.

„Až s tímhle krámem praštím o zem, bude to lepší.“ Pokusila jsem se vysoukat na nohy, ale nepovedlo se mi to.

„To bys neměla. Trpaslíci nosí štěstí,“ prohlásil a natáhnul ke mně ruku. Vzal mi pidimužíka z ruky a opatrně ho postavil na zasněženou trávu.

„Jo.“ Otočila jsem se k pravému rameni a uviděla červený flek na rukávu svetru. „To mi teda přines.“

Will se okamžitě přestal pochechtávat, když mu došlo, že tam mám krev. „Ježíš, promiň. Nesmál bych se, kdybych věděl, že seš zraněná.“

Vzal mě za druhou ruku a vytáhl na nohy. „Měla by sis to zalepit.“

„Netuším, kde máme lékárničku. Někde pod tou hromadou.“ Myslela jsem tu hromadu zatím neotevřených beden.

„Tak pojď se mnou. Určitě doma nějaký náplasti máme.“

Svlékl si bundu, přehodil mi ji přes ramena, vzal mě za zdravou ruku a vedl mě přes ulici. Připadala jsem si trochu uboze, že si od něj nechám tak pomáhat – mohla bych klidně jít sama. Jenže jsem neprotestovala, i když jsem si připadala, jako bych zrazovala myšlenky feminismu. Stala se ze mě dáma v nesnázích.

U nich v domě jsem si sundala jeho bundu a odložila ji na pohovku v obývacím pokoji. Pak jsme šli do kuchyně. Všude bylo zhasnuto, takže jsem předpokládala, že rodina ještě spí. Jejich dům byl prostornější než náš. Postavený podobně, ale třeba obývací pokoj byl o pár čtverečních metrů větší. Měl arkýřové okno s výhledem do zahrady, ve kterém stála další pohovka.

Na stěně proti kuchyni viselo pár rodinných fotografií. Většinou na nich byl Will a jeho bratříček, na pár fotkách i rodiče. Chvíli jsem si je prohlížela, zatímco Will hledal v kuchyni obvazy. Kluci zřejmě zdědili geny po tátovi. Na jednom snímku, který vypadal jako nejnovější (ale stejně mu už pár let bylo) stál otec s rukama kolem ramen obou synů a tiskl je k sobě. Černé vlasy měl protkané šedinami a z tváře mu svítil široký úsměv pod hustým tmavým knírem. Rysy měl podobné jako Will – oběma se jim smály i oči, oba ukazovali stejně dokonale bílé zuby.

Willova matka vypadala úchvatně. Měla dlouhé blond vlasy a podle snímků jsem hádala, že bude dost vysoká. Žádné z jejích rysů jsem u kluků nerozpoznávala, možná že Will nebo oba zdědili spíš její povahu. Ty fotografie vypovídaly o největším rozdílu mezi tímhle a naším domem: tohle byl domov.

Vydala jsem se do kuchyně a posadila se na barovou stoličku.

„Musí se to vyčistit, než si to zalepíš,“ ozval se Will. Vyhrnul si rukávy košile a pustil vodu do dřezu. Měl na sobě světle žlutou propínací košili, která byla ve světle zářivek trochu průsvitná. Pod látkou se rýsoval obrys tílka. Temeno hlavy mu sahalo až k okraji horní skříňky a podle obdobných rozměrů naší kuchyně jsem hádala, že je tak o patnáct centimetrů vyšší než já. Viděla jsem, jak si přehodil přes rameno černou kravatu, aby si ji nezamáčel. Vzápětí vypnul vodu a vydal se k baru za mnou. Zrudla jsem a vzala si od něj namočený ubrousek. Snad mu uniklo, kolik pozornosti jsem věnovala jeho fyziognomii.

„Je to dobrý.“ Stáhla jsem si z ramene rukáv svetru i pyžamo. „Dosáhnu si tam.“

Otřela jsem si zlehka ránu a Will mezitím rozdělal náplast. „Cos vyvádíš venku v sedm ráno v pyžamu?“ zeptal se. „Ještě jste všechno nevyložili?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Kafe,“ vypravila jsem ze sebe.

„Asi nebudeš ranní ptáče,“ prohodil Will. Neznělo to jako otázka.

Když se přiblížil zezadu s náplastí a já ucítila na krku jeho dech, zamrazilo mě. Zamnula jsem si ruce, zatímco Will přiložil náplast a zlehka ji uhladil.

„Tak, jako nová,“ pochválil mě.

„Díky. A náhodou, jsem ranní ptáče,“ ujistila jsem ho. „Po tom, co si dám kafe.“ Postavila jsem se a otočila se přes rameno. Předstírala jsem, že si kontroluju obvaz, ale spíš jsem promýšlela další tah. Už jsem mu poděkovala. Mohla bych se otočit a odejít, ale po tom, co mi tak ochotně pomáhal, by to bylo hrubé. Jenže když tady zůstanu a budu se pokoušet o zdvořilou konverzaci, třeba si bude říkat, proč už proboha nevypadnu. Nechápal jsem, proč mě jeho přítomnost vybízí k tomu, abych pořád hloubala nad každou maličkostí. Vždyť je to jen představitel mužské populace!

Když jsem se obrátila, Will už stál u linky a naléval kafe. Za chvíli mi přinesl hrníček k baru. „Cukr, smetanu?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jen černou, díky.“

Opřel se o pult a pozoroval mě, jak piju kafe. Jeho oči měly stejný tmavozelený odstín jako oči jeho matky. To po ní asi zdědil. Will ode mě odtrhl pohled a sklouzl očima k hodinkám. „Musím už jít. Brácha čeká v autě, až ho odvezu, a já musím do práce. Odvedu tě zase přes ulici – a to kafe si vem s sebou.“

Ještě jednou jsem se napila, když mi oči sklouzly k nápisu na hrníčku: Nejlepší táta na světě. Náš táta měl přesně stejný. „Nemusíš mě vodit,“ ujistila jsem Willa, když jsem zamířila ke dveřím. „Myslím, že už chůzi po dvou ve sněhu zvládám.“

Will šel za mnou a zabouchl za námi dveře, ale trval na tom, abych si vzala jeho bundu. Přehodila jsem si ji přes ramena, znova mu poděkovala a zamířila přes ulici.

„Layken!“ zakřičel na mě, když už jsem byla skoro u našich dveří. Otočila jsem se k němu. Stál na silnici u auta.

„Ať tě provází Síla!“ Rozesmál se a nastoupil k volantu. Zůstala jsem stát a oči mi pomalu sklouzly na Kelovy bačkory s Darthem Vaderem, které jsem měla pořád na nohou. No jasně.

Káva mi pomohla. Našla jsem termostat a do oběda už bylo v domě příjemné teplo. Máma s Kelem se vydali do podniku veřejných služeb, aby si dali zapsat elektřinu a vodu a všechno ostatní na její jméno. Mě nechali doma, abych vybalila poslední krabice – tedy poslední kromě těch, které byly ještě v džípu. Vyndala jsem pár dalších věcí a usoudila, že je nejvyšší čas dát si sprchu. Už jsem měla dost toho, že v posledních dnech vypadám jako hippie.

Potom, co jsem se osprchovala a zabalila do osušky, učesala jsem si mokré vlasy a vysušila je fénem. Když byly suché, vyfénovala jsem si kousek zamlženého zrcadla, abych se mohla namalovat. Všimla jsem si, že moje opálení začíná blednout. A tady si ho asi hned tak neobnovím. Nejspíš si budu muset zvyknout na bledší odstín pleti.

Vykartáčovala jsem si vlasy, stáhla je dozadu do ohonu, a natřela si rty leskem a oči maskarou. Tvářenku jsem si nedávala, protože mi to připadalo zbytečné. O červeň na mých tvářích se tady zřejmě stačí postarat střídavě studené počasí a Will.

Máma s Kelem se vrátili, když jsem byla ve sprše, ale už zase zmizeli. Na stole jsem měla vzkaz, že jeli za Brendou do města vrátit stěhovací auto. Na stole ležely tři dvacetidolarovky, klíčky od džípu a nákupní seznam do samoobsluhy. Všechno jsem to posbírala a zamířila k džípu. Tentokrát se mi podařilo k němu dostat bez nehod.

Když jsem se posadila za volant a chtěla zařadit zpátečku, najednou mi došlo, že nemám absolutně ponětí, kam jet. Vůbec jsem se tady nevyznala, netušila jsem, jestli se mám z naší ulice dát doprava nebo doleva... Zahlédla jsem na protějším dvoře Willova brášku, takže jsem stáhla okýnko.

„Hej, pojď sem na chvilku!“ zavolala jsem na něj.

Podíval se na mě a zaváhal. Třeba se bál, že začnu zase dělat zombii. Vydal se ke mně, ale zůstal stát tak tři kroky od auta.

„Jak se dostanu do nejbližší sámošky?“ zeptala jsem se ho.

Protočil panenky. „To nevím. Je mi devět.“

Aha. Takže ochotu asi nebude mít s bratrem společnou.

„No, stejně díky. Jak se vlastně jmenuješ?“

Zlomyslně se na mě ušklíbl. „Darth Vader!“ Rozchechtal se a odběhl pryč.

Darth Vader? Došlo mi, jak to myslel. Byla to narážka na ty bačkory, co jsem měla na nohou ráno. To mi nevadilo. Šlo o to, že s ním Will o mně musel mluvit. Nemohla jsem si pomoct, musela jsem si ten hovor představovat. Co si o mně Will myslí. Jestli si vůbec něco myslí. Já na něj z nějakého důvodu musela myslet víc, než mi bylo milé. Přemítala jsem, kolik mu asi je, co dělá za práci, jestli má nějakou přítelkyni...

Já naštěstí v Texasu žádnou svou polovičku neopustila. Už skoro rok jsem s nikým nechodila. Se studiem na střední, prací na částečný úvazek a doprovodem Kela na sportovní kroužky mi na kluky moc času nezbývalo. Napadlo mě, že tohle je vlastně podstatné vylepšení – z člověka, který neví, kam dřív skočit, jsem se stala člověkem, který absolutně nemá co na práci.

Sehnula jsem se k přihrádce a vytáhla GPS navigaci.

„To bych nedělal,“ ozval se vedle mě Will.

Zvedla jsem hlavu a viděla ho, jak jde k autu. Snažila jsem se ze všech sil potlačit úsměv, který se mi rozlil po obličeji. „Co bys nedělal?“ Nasadila jsem obrazovku navigace do stojanu a zapnula ji.

Will zkřížil paže na prsou a sehnul se k okýnku.

„Nebral bych si tu navigaci. Jestli ji nemáš super nově aktualizovanou. V poslední době se tady hodně staví. Zavede tě někam, kde se ztratíš.“

Chtěla jsem odpovědět, když se na příjezdové cestě objevilo Brendino auto. Vezla zpátky mamku a Kela. Brenda si stáhla okýnko a máma se naklonila přes ni. „Nezapomeň prosím prášek na praní – nevím, jestli jsem ho napsala do seznamu. A sirup na kašel, něco na mě asi leze...“

Kel vystartoval zezadu a rozběhl se za Willovým bratrem. Začal na něj povykovat, ať si s ním jde hrát k nám.

„Můžu?“ zeptal se kluk Willa.

„Jasně, Cauldere,“ odpověděl Will, obešel moje auto a otevřel dvířka spolujezdce. „Já se za chvíli vrátím, zajedu s Layken do obchodu.“

Cože? Střelila jsem po něm očima, ale už si zapínal bezpečnostní pás.

„Neumím moc dobře vysvětlovat cestu verbálně. Nebude ti vadit, když pojedu s tebou?“

„To teda nebude,“ zasmála jsem se.

Otočila jsem se na mámu a Brendu, ale ty už zajely s vozem blíž k domu. Nastartovala jsem a zaposlouchala se do Willových pokynů. „Takže tvůj brácha je Caulder?“ zeptala jsem se potom v pokusu o nezávaznou konverzaci.

„Je to tak. Caulder je můj jedinej sourozenec. Naši se hrozně dlouho pokoušeli o druhý dítě. Než se jim to povedlo, normální jména jako ,Will‘ už dávno vyšly z módy.“

„Mně se tvoje jméno líbí,“ vyhrkla jsem, a skoro vzápětí toho litovala. Znělo to jako pokus o flirt.

Will se rozesmál. Líbilo se mi, jak se směje. Měla jsem na sebe vztek, že se mi líbí, jak se směje.

Překvapilo mě, když jsem ucítila jeho prsty na krku, jak mi odhrnují jemné vlásky vespod. Vklouzl mi rukou pod okraj trička a sjel po rameni. „Budeš to potřebovat přelepit.“ Narovnal mi oblečení a lehce mě tam poplácal. Cítila jsem, jak se mi po krku z jeho doteku šíří horko.

„Připomeň mi, abych koupila náplasti,“ prohodila jsem, jak jsem se snažila i sama před sebou předstírat, že na mě jeho přítomnost a jeho chování nijak zvlášť nepůsobí.

„Takže, Layken...“ Zadíval se dozadu, kde ještě ležely všechny ty nevybalené krabice. „Pověz mi něco o sobě.“

„Ehm... ne. To je strašný klišé.“

Will se rozesmál. „Fajn, tak si tě odhadnu sám.“ Naklonil se a stiskl tlačítko na vysunutí cédéčka z přehrávače. „Víš, že o člověku toho spoustu napoví hudba, jakou poslouchá?“ Vytáhl CD a zadíval se na nápis permanentní fixkou. „Laykeniny kraviny?“ Nazdvihl obočí.

„To popsal Kel. I když nesnáším, aby na moje kraviny sahal.“ Vyškubla jsem Willovi disk a vsunula ho zpátky do přehrávače.

Když se z reproduktorů ozvalo bendžo, zastyděla jsem se. Jsem si z Texasu, ale rozhodně ne fanynka country. Jestli mi něco texaského nebude scházet, tak tahle hudba. Natáhla jsem se a ztlumila zvuk, ale Will mě chytl za ruku, jako by mi v tom chtěl zabránit.

„Zesil to... tohle znám,“ ozval se. Jeho ruka dál držela moji.

Poslechla jsem a otočila kolečkem zvuku zpátky. Tohle nemůže znát, prostě ne. Že by to byl jeho chabý pokus o flirt?

„Jo? A jak se to jmenuje?“ zeptala jsem se, abych mu dala najevo, že jsem ho prokoukla.

„Je to od Avett Brothers,“ odpověděl. „Říkám tomu ,Gabriella‘, ale myslím, že je to konec jedný z těch písniček ,Hezká holka‘. Ten, jak se tam ozvou elektrický kytary.“

Jeho odpověď mě ohromila. Vážně o tom věděl hodně. „Líbí se ti Avett Brothers?“

„Miluju je. Loni vystupovali v Detroitu. Nejlepší koncert, jakej jsem kdy zažil.“

Tělem mi projela vlna adrenalinu, když jsem se zadívala na jeho ruku, která pořád držela moji... pořád položenou na ovladači zvuku. Líbilo se mi to. Štvalo mě, že se mi to líbí. Ne že by mě nikdy z kluka nešimralo v břiše, ale většinou jsem to měla víc pod kontrolou, než abych si pořád lámala hlavu nějakými nesmysly.

Všiml si, že se dívám na naše ruce, a pustil mě. Otřel si dlaně o nohavice džínů. Bylo to takové bezděčné gesto nervozity, až mě napadlo, jestli snad stejně není nejistý jako já.

Mám tendenci poslouchat hudbu, která nepatří k hlavnímu proudu. Takže jsem jen málokdy narazila na někoho, komu se líbily stejné skupiny. A Avett Brothers patřili k mým trvalým favoritům.

Táta a já jsme často zůstávali večer sami vzhůru a zpívali jejich písně. Táta se k nim snažil zahrát ty správné akordy na kytaře. Jednou mi vysvětlil: „Lake, talent skupiny poznáš tak, když její nedokonalosti definují dokonalost.“

Nakonec jsem pochopila, jak to myslí – když jsem je začala doopravdy poslouchat. Přetržené struny bendža, občasné vášnivé kolapsy harmonie, hlasy, které se z hladkých měnily na ochraptělé... Všechny tyhle věci dodávaly jejich hudbě obsah, charakter, věrohodnost.

Když táta umřel, máma mi dala předčasný dárek k osmnáctinám, který mi chtěl darovat sám: dva lístky na koncert Avett Brothers. Brečela jsem, když jsem si představovala, jak moc mi je táta určitě chtěl dát sám. Věděla jsem, že by si přál, abych je využila, jenže já nemohla. Ten koncert byl jen pár týdnů po jeho smrti a já věděla, že bych to nezvládla. Neužila bych si to tak, jako kdyby tam šel se mnou.