Tvůrce hry

LEONARD ZAICHKOWSKY

A DANIEL PETERSON

Tvůrce hry

Jak ve sportu dosáhnout vyšší úrovně

mentálních dovedností

TVŮRCE HRY

Jak ve sportu dosáhnout

vyšší úrovně mentálních dovedností

Leonard Zaichkowsky a Daniel Peterson

Copyright © Leonard Zaichkowsky a Daniel Peterson, 2018

Translation © Michal Barda, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8979-3

Obsah

PŘEDMLUVA

ÚVOD

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA 5

Kapitola 6

KAPITOLA 7

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

Epilog:

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKY

Pro Lindu, která mě celý život bezvýhradně podporuje, pro naše syny Justina a Bryana a pro jejich rodiny, pro Tamaru, Tracy, May, Talii, Greysona a Benjamina – jste skvělí!

LZ

Pro Kyla, Matta a Steva, na které jsem pyšný, a pro Shirley, se kterou jsem šťastný.

DP

PŘEDMLUVA

Mike Sullivan, hlavní trenér Pittsburgh Penguins

Když jsem studoval (a hrál hokej) na Bostonské univerzitě, můj otec byl hokejovým trenérem místní mládeže, trénoval i mého mladšího bratra. Během léta mě požádal, abych jeho svěřence na několik tréninků převzal, a já se začal poohlížet po co nejpřínosnějších cvičeních a aktivitách. Tehdy mi došlo, že pokud mám být dobrým učitelem (a trenér i učitel jsou v jádru to samé), měl bych mít alespoň základní povědomí o tom, jakým způsobem se lidé vlastně učí. Jak jinak bych mohl zajistit, aby moje učební strategie a postupy měly maximální efekt?

Právě tehdy pro mě všechno začalo. Právě tehdy jsem se začal zajímat o kognitivní stránku sportovních výkonů, právě tehdy jsem poprvé zkoušel porozumět, jak se jednotlivé věkové skupiny lidí učí. Vždycky jsem věřil přizpůsobení tréninku věku účastníků – skupině osmiletých nebo devítiletých dětí samozřejmě nemohu předložit stejný trénink jako týmu Pittsburgh Penguins, protože kognitivně jsou na zcela jiné úrovni. Potřebuji porozumět omezením, která nízký věk přináší, abych dokázal informace předat „stravitelným“ způsobem. Děti nejsou malí dospělí, jejich mozky fungují odlišně, jejich těla ještě nejsou plně vyvinutá. Když slyším rodiče komentovat: „Johnny už zas nepřihrál mému synovi; myslím, že mu táta dává deset babek za každý gól, který vstřelí,“ chce se mi říci: „Anebo nemá Johnny plně rozvinuté periferní vidění a vašeho syna jednoduše neviděl.“

Když jsem v osmdesátých letech hrál na vysoké škole, byla trhákem fyzická příprava a rozvoj tělesných předpokladů. Hráči se hrnuli do posiloven, aby plyometricky zvyšovali svou sílu i výbušnost a zlepšovali schopnost zapojení nervového systémů i svalů. Tehdy šlo o velmi novátorský způsob, jak zlepšit výkon.

V současné době už máme o vhodném fyzickém tréninku sportovců poměrně dobrý přehled; příštím průlomem bude zprostředkovat hráčům důkladnější porozumění dovedností, souvisejících s anticipací, rozpoznáváním vzorů a rozhodováním. Jak fungovat v situacích, kde se hraje o vysoké sázky (doslovně nebo metaforicky) a jak zvládat stres a tlak prostředí. V mé generaci byl všeobecně rozšířený názor, že „cit pro hru“ je vrozený – buď ho máte, nebo ne, ale naučit ho nemůžete. Realita je však taková, že cit pro hru není příliš odlišný od jiných dovedností, například od jízdy na bruslích nebo ovládání hokejky. A právě tato dovednost, jak už naznačuje titul knihy, poskytuje playmakerům převahu.

Nejjednodušší definicí playmakera je pro mě osoba, pomáhající ostatním hráčům být lepší. Z průměru ho vyděluje porozumění způsobům, jak za využití spoluhráčů poskytnout týmu jako celku výkonnostní výhodu.

Během mých dnů v NHL to byli Gretzky a Lemieux. Patří sem i Steve Yzerman, Joe Sakic, Peter Forsberg, Doug Gilmour a mnoho dalších. Ti všichni byli o krok napřed – dovedli si plasticky představit další vývoj hry ještě dřív, než se očekávané události na hřišti skutečně odehrály. Využívali nabízené příležitosti, protože se dokázali soustředit na celkový obraz místo detailů.

Nejlepším současným příkladem playmakera je náš kapitán Sidney Crosby, který pomáhá ke zlepšení nejen svým spoluhráčům, ale i trenérům! Rád si s ním povídám, protože vnímá hru zcela specifickým způsobem. Právě to, jak hru vnímají a jak o ní přemýšlejí, odlišuje elitní hráče od průměru. Jako trenéři jsme vždy znovu fascinováni, jaké vhledy, komentáře a zjištění nám mohou hráči Sidova typu nabídnout. Dokonce i během zápasu se Sid objevuje u mého stanoviště a dělí se o svá pozorování protivníkovy taktiky a možných protitahů; nejspíš jsem se od něho naučil víc, než se on za celá ta léta naučil ode mě.

Každý hráč má určité hranice výkonnosti, ale všichni se mohou zlepšit, když jim umožníme rozvíjet a trénovat rozhodovací procesy, anticipaci, rozpoznávání vzorů a přehled o okolní situaci. Většina trenérů ale neví, jak to provést. Máme mnohem lepší představu o tom, jak pomoci hokejistovi například rychleji bruslit, obratněji zacházet s hokejkou nebo přesněji střílet. Trenéři i rodiče se však potřebují zamyslet i nad tím, jak rozvíjet mentální dovednosti. Právě to je podle mého názoru naše současná výzva. Jako profesionální trenér na úrovni NHL se pokouším zjistit co nejvíc o tom, jak se lidé učí; s těmito informacemi pak mohu hráče vést ke zlepšení po intelektuální stránce, která je stejně důležitá jako fyzické aspekty hry.

Když se účastním debat o možných posilách týmu, často slýchávám: „Má 190 cm, 100 kg, je silný jako býk a s hokejkou zachází jako pánbůh.“ A zpravidla odpovídám: „To je hezké, ale umí hrát?“ Vždycky bych hledal především hráče, který je dravý, soutěživý a má vysokou „hokejovou inteligenci“, protože na ostatních vlastnostech už lze pracovat mnohem snáze. Ať už takový jedinec potřebuje zlepšit střelbu, bruslení nebo cokoli dalšího, soutěživost a intelekt mu umožní najít správnou cestu ke kompenzování slabých stránek.

To je výzva, která leží před současnou generací trenérů: jak tento proces nejlépe podpořit a porozumět, jak se hráči učí, a pomoci jim tak získat klíčové dovednosti, které u nich hledáme.

U mladistvých sportovců máme tendenci vytvářet nerealistické prostředí a stavět tréninkové situace, které ne vždy simulují nároky skutečné hry. Pokud je však naším cílem rozvíjet intelektuální dovednosti, musejí tréninkové aktivity co nejblíže odpovídat reálným požadavkům. Protiargument je nabíledni: proč tedy trénink neomezíme na hraní cvičných zápasů? Protože počet příležitostí, kdy může hráč například přihrát nebo střílet, je v zápase velmi omezen. Uměle vytvořené situace, které odpovídají nárokům hry, jsou v tomto ohledu výhodnější, a pokud dokážete napodobit i tlak (stres) zápasu, můžete vedle fyzických dovedností rozvíjet i nepostradatelné dovednosti mentální.

V této oblasti však (zejména při tréninku mladších hráčů) často selháváme – ustrneme ve fázi umělého prostředí, ve kterém se izolují a trénují fyzické dovednosti, ale nikdy nepokročíme k využití dovedností v rámci realistických herních situací.

Když se zamyslíte nad tím, jak dnešní děti vyrůstají, nemůžete si nevšimnout vysoké strukturovanosti jejich prostředí. Většinu dne jsou instruovány, co přesně mají dělat od ranního čištění zubů až po večerní ulehnutí do postele. Téměř každá aktivita zahrnuje rodičovskou účast nebo alespoň dohled. Když jsem vyrůstal já, žili jsme obvykle daleko od posuzujících dospělých očí; oba moji rodiče pracovali, a když jsem po škole dorazil domů, babička mi řekla: „Přijď včas na večeři.“ Pak jsem vyrazil s kamarády ven a hráli jsme pozemní hokej, basketbal, zkrátka cokoli, každopádně ale bez dohledu. Myslím, že tyto zážitky mě jako sportovce silně formovaly, protože mi dovolovaly „osahat si“ nejen nároky konkrétního sportu, ale mnoha rozmanitých fyzických her a činností. Pevně věřím, že některé sporty přirozeně rozvíjejí všeobecné sportovní schopnosti a u mnoha dalších existuje výrazný vzájemný přenos.

Lena Zaichkowskeho (neboli „Doktora Z,“ jak mu často říkáme) jsem poznal na Bostonské univerzitě – já byl sportovec a on náš profesor a sportovní psycholog. Když jsem se stal trenérem v NHL, často mě zval jako přednášejícího do některých svých tříd a já si tyto návštěvy vždy užil. Hluboce ho respektuji i obdivuji za to, jak je zapálený pro hokej i další sporty a kolika mladým sportovcům pomohl dosáhnout špičkových výkonů.

Doktor Z svým studiem a zdůrazňováním intelektuálně-emočních aspektů hry předběhl dobu. Jsem mu velmi vděčný, že mi pomohl se stát profesionálním hráčem a zlepšit se jako trenér.

Podle mého názoru se každý trenér, který bude ignorovat tuto stránku sportu, dramaticky znevýhodňuje oproti konkurenci. Přitom je na výběr poměrně málo relevantních publikací – snadno koupíte knihy o mozku a učení, stejně jako knihy o trenérství a o koučování mladých sportovců, ale zdroje informací o průsečíku těchto témat už budete hledat hůře. A přesně tento průsečík nám pomůže se zlepšit. Právě vstupujete do nové oblasti zlepšování sportovních výkonů, užijte si to!

ÚVOD

Bude to hračka! Byl jsem dospělý (navíc už jsem měl vlastní děti), a ačkoli jsem nikdy fotbal nehrál, celkem jsem mu rozuměl. Před sebou jsem měl hordu devítiletých kluků, veteránů přinejmenším dvou či tří sezón bojů na zmenšeném hřišti. Věděl jsem, že dokud jim neřeknu něco absurdního (například „pojďte změnit barvu dresů“), jsou dychtiví vyzkoušet každou strategii, taktiku nebo cvičení, které by je dovedlo k nedělnímu vítězství a následující limonádě na oslavu. Jako trenérský nováček jsem usilovně hledal a promýšlel nejlepší herní formace, styly útoku i počáteční rozestavení hráčů; stačí všechny tyto plány a informace nalít nadšeným klukům do hlav a dvaceticentimetrový plastový pohár bude na konci sezóny náš! Pevněji jsem sevřel desky s podrobným rozvrhem a popisem všech cvičení a písknutím zahájil první trénink.

O hodinu a půl později jsem si musel přiznat, že mozek dítěte se od mozku dospělého v mnoha směrech liší. Značná část konceptů, dovedností i pravidel mým svěřencům zjevně znělo jako jazyk z cizí planety. „Při výkopu jsi byl v ofsajdu“ si vysloužilo jen prázdný pohled a „Neměli bychom se všichni bezhlavě vrhat po míči“ mělo podobný úspěch, jako kdybych řekl „Netlačte se k tomu pánovi, co zadarmo rozdává zmrzlinu.“

Odložil jsem desky a přiznal si, že trénink bude muset vypadat jinak. Pokoušel jsem se učit integrály, a hráči přitom ještě neuměli sčítat a odčítat. Přes všechny opravy a vysvětlování se neustále opakovaly ty samé chyby a na výrazu tváří bylo zjevné, že přenos pasivně přijatých instrukcí do rozhodování v zápalu hry je obtížný a neefektivní. Když jsem ale hodil na hřiště míč a nechal chlapce jednoduše hrát, začaly se objevovat se záblesky sportovní geniality. Někteří hráči (byť ne všichni) jako by konečně mohli projevit zdánlivě vrozenou anticipaci, kreativitu, schopnost unikat soupeřům a dávat góly. Rozložení talentu vypadalo jako Gaussova křivka: někteří kluci talent zjevně měli, někteří zjevně ne a většina se pohybovala někde uprostřed.

Několik jedinců hrálo zcela nenuceně, jako by hru doslova cítili v sobě. Míč ovládali bez námahy a zdálo se, že se soupeři si spíše pohrávají, než aby se jich obávali. Pohyby byly plynulé, přihrávky přesné a rozhodnutí na věk hráče vyspělá. Právě takový sportovec je budoucí playmaker, právě on drží tým pohromadě. Trenéři ho hledají jako ztraceného syna a rodiče sní o tom, že právě jejich potomek bude mít tento „cit pro hru“. Mě to ale přinutilo přemýšlet: Co se vlastně děje v mozku mladého sportovce, zejména playmakera? Jak se učí způsob myšlení, pohyby a emoční dovednosti, které potřebuje k vyniknutí i k užívání si sportu v tak raném věku? Jak se tyto vědomosti a dovednosti rozvíjejí v průběhu času? Proč většina dětí zůstane průměrná a jen málo jich na sportovním nebi opravdu zazáří?

Za poslední dekádu se objevilo několik teorií, pokoušejících se vysvětlit rozdíly mezi špičkovými sportovci a nováčky: mezi jinými byla jako klíčový faktor navrhována genetika, deset tisíc hodin tréninku, nestejný přístup k příležitostem a „štěstí“ na správného trenéra ve správný čas. Tyto proměnné samozřejmě mohou přispívat k rozvoji sportovce, ale potřebujeme lépe porozumět jak a proč. Vrozené vlastnosti možná nezahrnují jen rychlost, sílu nebo tělesnou výšku – co když ovlivňují i rychlost učení, pracovní paměť nebo vnímání a kognitivní vyspělost? Léta neustálého drilování hráčské schopnosti jistě zlepší, ale přesto existují pozitivní i negativní výjimky; stejně tak vrozené výhody podporují rychlý rozvoj, ale ne všechny takto obdařené děti skutečně vyniknou.

Jak už jste pravděpodobně odhadli, já i můj spoluautor Dr. Leonard (Len) Zaichkowski věříme, že prapůvod odpovědí na všechny tyto otázky tkví v mozku. Len v pozici profesora, vědce a poradce na Bostonské univerzitě prošlapal cestu psychologii výkonu jakožto interdisciplinárnímu oboru, a to zejména kombinováním studia mozku s pozorováním chování. Zatímco já přemýšlel nad otázkami, které mě napadaly při práci s mladými hráči, Len na stejné (jen podrobnější a lépe definované) otázky hledal odpovědi ve více než třech stovkách vědeckých prací a přednášek. Společně jsme se pustili do vytváření informačního zdroje, který by byl vědecky podložený, a přitom snadno dostupný pro miliony sportovců, rodičů i trenérů. Vyhledali jsme, pročetli a shrnuli tucty výzkumných zpráv, vyzpovídali jsme jejich autory a získané informace jsme následně ověřili u nejlepších trenérů, abychom se ujistili, že naše teoretická východiska přežijí praktickou aplikaci na hřišti. Na počátku každého rozhovoru jsme se našeho vybraného vědce, autora nebo trenéra zeptali, jak by definoval pojem playmaker. Samozřejmě se odpovědi zčásti překrývaly, ale zároveň každá z nich přinášela natolik unikátní kontext, že jsme se o ně s vámi nemohli nepodělit. Rovněž jsme průřezem odpovědí ukončili některé kapitoly.

Naše pohledy se budou v celé publikaci doplňovat a prolínat, ale v oddílech „Myšlenky Doktora Z“ najdete Lenovu jedinečnou perspektivu, formovanou celoživotním výzkumem a vědeckou činností.

Takže o co jde?

Každý úkon, který na hřišti provedeme, začíná instrukcemi probíhajícími od centrální nervové soustavy k jednotlivým svalům. Miliony jednotlivých signálů kmitají sem a tam, téměř bezmyšlenkovitě, bez námahy… dokud se něco nepokazí. Špatně mířená přihrávka, minutí branky nebo zapomenutí naplánovaného manévru v nás okamžitě probouzejí sklon zkoumat, co se stalo, v neposlední řadě i kvůli reakci trenéra a nespokojenému hučení fanoušků. Samotné jádro sportovního zápolení je tvořeno jakýmsi součtem rozhodnutí: za předpokladu vyrovnaných tělesných schopností vyhrává ten, kdo se lépe rozhoduje přihrávat, střílet nebo bránit. Pokud protihráč přemýšlí lépe než my, je lhostejné, zda dokážeme zdvihnout těžší činku nebo zaběhnout rychlejší sprint na padesát metrů: můžeme vyhrát bitvu v posilovně, ale prohrajeme válku na hřišti. Fyzická připravenost (hrubá síla, rychlost, výbušnost atd.) navíc není to samé jako motorické dovednosti potřebné pro konkrétní sport: ani ten nejsilnější sportovec nedokáže kopnout míč přesně pod břevno brány nebo s pukem na hokejce prokličkovat kolem čtyř obránců, pokud mu v mozku chybí potřebný soubor podrobných nervosvalových instrukcí. Navzdory tomu věnujeme disproporční část tréninkového času pěstování svalů a rychlosti, i když by zaměření na kognitivní stránku hry a na zrychlení rozhodovacích procesů mohlo přinést významně vyšší prospěch.

Podstatnou roli hraje rovněž fakt, že rozvoj síly a kondice už je vědecky dobře prozkoumán, zatímco hlubší pochopení mozkových procesů, podílejících se na osvojování dovedností, vnímání prostředí a rychlém rozhodování, je pořád téměř v plenkách. Stále ještě objevujeme, proč mají někteří z nás potíže s naučením určitých pohybů, proč ne vždy pochopíme jasné náznaky a proč se někdy na hřišti rozhodneme až absurdně špatně. Kognitivní stránka sportu je prostě obtížná a složitá. V této knize se pokoušíme prozkoumat záhadné teritorium ležící mezi našima ušima; v zájmu užšího vymezení tématu se budeme soustředit na kolektivní sporty, byť podobné otázky si kladou i trenéři ve sportech individuálních. Popisované koncepty mohou prospět každému sportovci, ale naším primárním cílem jsou playmakeři ve věku deseti až dvaceti dvou let, neboť jejich rozvoj v rámci rozsáhlé mašinérie dorosteneckého sportu nám poskytuje skvělou možnost sledovat a hodnotit jednotlivé postupy.

Trenéři a rodiče plní roli učitelů, ale než začneme učit, měli bychom našim studentům porozumět; jejich nervová spojení se teprve formují, a jsou tudíž křehká. Odměnou za snahu nám může být značný výkonnostní posun, který doposud jen málo využívaná kognitivní oblast nabízí – za předpokladu, že dokážete učit tak, aby se vaši svěřenci skutečně něco naučili.

Naše cesta za poznáním zodpoví dvě základní otázky:

- Co je potřeba, aby se z hráče stal playmaker, a proč současné tréninkové metody navzdory vrozeným schopnostem a tisícům hodin cvičení ne vždy vedou k požadovaným dovednostem?

- Jaké kognitivní mechanismy jsou pro sportovce nejpřínosnější a jak bychom je mohli identifikovat, měřit a zlepšit?

Část první:

Playmakerovy základy

Navzdory stále podrobnějšímu zkoumání přínosů percepčně-kognitivních dovedností mnoho dorosteneckých organizací ignoruje nejen potenciální zlepšení výkonu, ale také nové způsoby, kterými by bylo možné snáze udržet zájem dětí a mládeže o sport. Obecně zájem dětí o pohybové aktivity spíše klesá, ale v některých inovativních sportech se objevily přepracované modely dlouhodobého rozvoje hráčů s kognitivními dovednostmi jako klíčovým prvkem; podíváme se, jak podobný postup dokáže zvýšit zájem o daný sport, zatímco účast v jiných sportech slábne.

Pokud se snažíme o dosažení špičkové výkonnostní třídy, musíme si nejprve ujasnit, kdo je to vlastně špičkový playmaker. V individuálních sportech, kde vítězství závisí na co nejkratším čase výkonu (například plavání, běh nebo cyklistika), se jednoduše prosadí nejrychlejší závodník a výhry v postupně náročnějších a náročnějších závodech předznamenávají téměř jistý úspěch i v mezinárodních utkáních. V týmových sportech však výsledek ovlivňují spoluhráči, protihráči a mnohdy i rozhodčí, takže rozpoznání klíčových kvalit playmakera vyžaduje mnohdy složité srovnávací studie. Podíváme se na dva možné postupy získávání informací – na měření expertního výkonu a dílčích dovedností. Oba porovnávají výkon experta a nováčka (ve specificky sportovních i běžných, každodenních činnostech) a hledají klíčové rozdíly.

Jakmile jsme si definovali výkon nebo schopnosti, které jsou naším cílem, nastal čas se podívat na nedostatky v technikách přípravy hráčů. Fyzický trénink je samozřejmě nezbytný a často tvoří mezi hráči nezanedbatelné rozdíly; síla, vytrvalost, rychlost a pohyblivost představují nutný základ specifických sportovních dovedností. Ale na druhé straně je maličký Lionel Messi stejně dobrým hráčem jako urostlý Cristiano Ronaldo. Stephen Curry může získat titul „Nejužitečnější hráč“ stejně jako LeBron James, a to navzdory faktu, že je o patnáct centimetrů menší a o třicet kilogramů lehčí. Rychlost a síla jsou v týmových sportech důležité, ale ne vždy zcela nepostradatelné; dříve nebo později každý hráč stejně narazí na limity vlastního těla. Navzdory bohatým zdrojům dat a analýz nám stále ještě chybí způsob, jak vyhodnocovat kognitivní stránku hry, tedy faktor, který má v konečném efektu na výsledek největší dopad.

Někdy nás může přirozená kognitivní výbava držet při zemi. Výzkum Samuela Marcory a kolegů zjistil, že jedním z omezení při dosahování lepších fyzických výkonů je i pud sebezáchovy, který nás v některých případech chrání před námi samými. Podle výzkumu je však možné tyto vnitřní pojistky pomalu navykat na širší definici toho, co je pro nás ještě bezpečné.

Část druhá:

Playmakerova mysl

Ať už jde o vrozenou, nebo získanou schopnost, musí existovat jakási herní inteligence, která umožňuje během zápasu sloučit pravidla, taktiku, emoce a okolní dění a s výsledkem dále pracovat. Často se setkáme s pojmy jako šestý smysl, cit pro hru, intuice nebo automatické reakce, ale ve skutečnosti o tomto souhrnu klíčových faktorů víme jen málo. Když mladí hráči přejdou do vyšší výkonnostní třídy, mohou být dočasně až paralyzováni zvýšenou rychlostí hry. Postupem času (a chyb) však tempo pocitově opět zpomalí: znamení, že hráč si na hru zvyknul a jeho rozhodovací procesy už si dokážou s novou rychlostí poradit.

K překlenutí propasti mezi deklarativními znalostmi (co udělat) a procedurálními znalostmi (jak to udělat) nám mysl nabízí sebepoznání (metakognici) o naší relativní sportovní zdatnosti a zkušenosti. Rozbor sportovního uvažování je hlavní náplní druhé části knihy, ve které se budeme soustředit na procesy hledání, rozhodování a konání, ale také na obecnější kontext vnímání, rozhodování a osvojování dovedností. O hráčích, kteří takto uvažovat umějí, se často říká, že mají „dar číst hru“ – zdánlivě umějí najít východisko z každé herní situace a vždy jsou několik kroků před soupeřem. Když tento „dar“ funguje, všimne si ho každý; v jádru jde zřejmě o schopnost vybavení tisíců podobných situací a okamžitého využití informací ze vzpomínek. Jeho součástí je však i určitý způsobu vnímání. Široké periferní vidění, přehled o pohybu mnoha objektů v prostředí, vnímání vzdáleností… to vše se sloučí ve schopnost neustále monitorovat polohu a pohyb spoluhráčů i protihráčů na hřišti. A nejde jen o zrak: ačkoli oči dodávají přibližně 70 % informací, které využíváme pro analýzu situace, mozek si slepá místa vyplňuje i sluchem a hmatem. Zkušený hráč si postupně vypěstuje proprioceptivní vnímání, které ho upozorní na důležitost blížících se kroků obránce nebo tlaku na určitou část těla.

Dokonalá přihrávka nebo perfektně provedené zastavení útočníka vždy přijdou až po klíčovém zlomku vteřiny, ve kterém se hráč rozhodne konat. Jak ale sportovec našel nejlepšího spoluhráče pro přihrávku a proč si vybral právě jeho? Jaké mentální procesy předcházely anticipaci dráhy útočníka a rozhodnutí, že je nutné ho zastavit? Jak tenista ví, kam má poslat míček (a jakou rychlostí), aby ho soupeř nedokázal odpálit zpět?

Před každým z mnoha tisíc rozhodnutí, učiněných v běžném zápase, musí jedinec opakovaně analyzovat stovky již prožitých situací. Proces začíná anticipací úmyslů a pohybů protivníka, pokračuje rychlým potvrzením odhadu pomocí smyslových vjemů (zrakových, sluchových i hmatových) a končí rozhodnutím, ať už dobrým, či špatným. Některá rozhodování jsou nabíledni, ale většina z nich leží v šedé zóně nejistoty. Co je vlastně správná volba v nepřehledné řadě přihrávek? V případě, že akce skončí gólem, jsou účastníci chváleni, ale pokud obrana soupeře cestu míče zastaví, přihrávka je považována za chybnou. Pokud chceme zlepšovat rozhodovací procesy, potřebujeme statistická data, na jejichž základě budeme posuzovat zlepšení. Podíváme se proto na současný výzkum sportu a dalších činností, vyžadujících rychlé rozhodování, a následně se ponoříme do složitého tématu osvojování dovedností – procesu, který se často brousí mnoho let. Navzdory specifickým požadavkům jednotlivých sportů sdílejí pohybové aktivity i společné, generalizované dovednosti. Přihrávka v ragby, kop do fotbalového míče, střelba na koš v basketbalu, zásah tenisového míčku raketou – to vše jsou pohyby, které se pokoušejí zasáhnout určitý cíl specificky rozpohybovaným předmětem. Ve fotbalu, hokeji i lakrosu najdeme hráče, kteří se pokoušejí letícím předmětům zabránit v zasažení zamýšleného cíle. Klička kolem obránce a zákrok proti útočníkovi s míčem jsou dvě strany téže mince.

Hráči, kterým se tyto dovednosti nedaří osvojit nebo aplikovat, si mohou stěžovat pouze na nedostatečnost „programu“ ve svém mozku. Svaly, vazy a kosti jen poslouchají pokyny, stejně jako hardware počítače poslouchá pokyny softwaru. Lidský mozek je sice mnohem složitější než počítač, ale analogie hardware/software je přesto platná.

Trenéři se často soustředí na taktické prvky hry a u motorických dovedností opravují jen výrazné, zjevné chyby. Navzdory tomu mezi hráči existují značné rozdíly: někteří lépe střílejí a přihrávají, jiní lépe pronikají obranou. Lepší porozumění učebním procesům, které jsou využívány při aplikaci těchto dovedností, by mohlo přímo vést k tréninkovým změnám, posouvajícím nadprůměrné sportovce do kategorie elitního výkonu. Provozování několika různých sportů zároveň nabízí mozku příležitost kombinovat a generalizovat motorické dovednosti pro rozmanitá prostředí, což může být argument proti brzké specializaci atleta na konkrétní sport.

Část třetí:

Playmakerovo odhodlání

Sportovci, a to zejména ti mladší, nejsou roboti. Momentálně prožívané emoce neustále ovlivňují jejich chování. Proč je většina hráčů ochotná se v kritických okamžicích vzdát, zatímco jiní ještě zvýší tempo? Disponují nejlepší sportovci odlišným mentálním nastavením, které jim pomáhá překonat dlouhé, frustrující roky únavného tréninku? Psychologické výzkumy mezi adolescenty vedly k odhalení určitých vzorů chování, které zřejmě svého nositele predisponují k úspěchu; bylo by pro trenéry výhodné zohledňovat při výběru kandidátů nejen fyzickou výkonnost, ale také behaviorální aspekty?

Mladí sportovci (ať už navštěvují základní, střední, anebo vysokou školu) rovněž nežijí v izolaci. Jejich rodiče, trenéři, spoluhráči i protivníci vyvíjejí na hráčovu identitu a touhu po úspěchu nezanedbatelný tlak. Každý komentář od diváků, byť dobře míněný, narušuje soustředění na hru a může způsobit zaváhání, které pak sportovce stojí klíčový okamžik zápasu.

Většina trenérů zná hráče, kteří jsou na tréninku skvělí, ale v kritických situacích se na ně nelze spolehnout. Rodiče jsou bombardováni novými neuropsychologickými koncepty (flow, mentální nastavení, zlomení pod tlakem atd.), které mají pomoci lépe definovat schopnost vydržet stres a překonávat obtížné situace. Podíváme se proto blíže na způsoby, jakými mentální nastavení doplňuje kognitivní schopnosti hráče.

Playmaker se rodí v tréninkovém procesu, ale rodiče a často ani trenéři si obvykle nejsou jisti, jakým způsobem, jak často a jak dlouho je pro mladé sportovce optimální trénovat. Požádáme proto špičkové vědce a trenéry, aby nám představili svůj názor na ideální učební prostředí, a poté se pokusíme zodpovědět další logickou otázku: jak si nejlépe poradit s tlakem, kterému je hráč vystaven během výkonu. Vybičuje stres sportovce k lepšímu výkonu, nebo ho naopak zlomí? Odpověď najdeme ve výzkumu, týkajícím se fenoménu flow a automatizovaného chování.

Kvantita tréninku sama o sobě k objasnění kvality hráče nestačí. Někteří sportovci zazáří roky před věkovým průměrem ostatních špiček, ale na druhou stranu ani celoživotní trénink nedokáže podobnou výkonnost zaručit všem. Nedávný výzkum Davida Z. („Zacha“) Hambricka a dalších vědců ukazuje, že počet tréninkových hodin má na dosaženou výkonnostní úroveň značný vliv, ale o spolehlivou přímou úměru rozhodně nejde.

Překážkou pokroku může být i styl tréninku. Recyklování metod a postupů, které „se vždycky používaly“, může týmu přinést přijatelné výsledky, ale málokdy vyhrává medaile. Navíc se mozky dvanáctiletého dítěte, sedmnáctiletého mladíka i dospělé osoby značně liší, a akceptace tohoto faktu by měla vést k přizpůsobení tréninkového přístupu cílové skupině. Jen tak je možné očekávat nejvyšší návratnost tréninkových investic. Požadavky na trénink žákovských fotbalových týmů se diametrálně liší od požadavků vysokoškolských sportovců, ale přesto se mnoho trenérů pokouší cvičit s oběma skupinami totožně. S každým věkem souvisí specifický způsob učení; zasypávat mladé hráče desítkami zbytečných drilů a křičet na ně při každé chybě zřejmě nebude ideální cestou k dobrým výsledkům. Bez porozumění vývoji mozku je obtížné kognitivně strukturovat trénink tak, aby si hráči odnesli kýžené poznatky.

Přijmeme-li možnost, že k výuce dovedností existují i lepší metody, nabízí se otázka, proč je trenéři nevyužívají. Mohlo by jít jednoduše o nedostatečné vzdělání? Lékaři se ve svém oboru neustále vzdělávají a postupy, založené na nových objevech, jim umožňují poskytovat nejmodernější standard péče; trenérům, ochotným zkoušet nové přístupy, mohou k inovacím pomoci poznatky o učebních strategiích přizpůsobených mozkovému vývoji. Setrvačnost a podvědomé obavy z neúspěchu či ztrapnění však snižují ochotu zkoušet nové možnosti a svou roli může sehrát i neinformovanost nebo nezájem. Jednou z možných cest k prolomení překonaných způsobů myšlení je fakt, že někteří kurážní trenéři již s novými postupy experimentují, a je tedy koho napodobit. Na některé z těchto odvážlivců se podíváme podrobněji.

Pro koho je tato kniha určena?

Publikace, kterou držíte v ruce, není cílena primárně na sportovce, kteří se už probojovali mezi elitu. Spíše může pomoci nadprůměrným, kteří se nevzdali snů o skutečném úspěchu, i když jim k dosažení výjimečnosti ještě krůček schází. Těm může poskytnou hlubší vhled do kognitivního tréninku, a zlepšit tak schopnost osvojit si dovednosti, potřebné k dalšímu výkonnostnímu posunu. Trenérům tato kniha nabízí lepší porozumění procesům, které probíhají v myslích sportovců, a tím i nové možnosti, jak svým svěřencům pomoci si hru lépe užít a snáze v ní vyniknout.

Milí rodiče: rozumíme vaší touze poskytnout svým potomkům veškerou pomoc, potřebnou ke zlepšování výkonu. Všichni chceme, aby naše děti uspěly, byť hlavní motivací může někdy být naše ego. V této knize možná nenajdete zkratku k úspěchu, ale můžete si odnést představu nejefektivnějších cest k dosažení lepších výsledků. Nemá smysl podrobovat svého syna nebo svou dceru stovkám hodin drilů, posílat je trénovat a platit jim sportovní soustředění, pokud důkladně nerozumíte jejich učebním procesům na různých kognitivních úrovních.

Našim konečným cílem je, aby mnozí devítiletí potenciální sportovci nebyli nadále jednoduše označováni za průměrné (což vytváří sebenaplňující proroctví), ale aby místo toho trenéři i rodiče porozuměli, proč děti podávají výkon právě takový a ne jiný. Zároveň chceme dospělé osoby vybavit postupy a technikami, směřujícími ke zlepšení kognitivní úrovně, výkonu i požitku ze hry u mladých hráčů. Doufáme, že takto si nejen sportovci snáze vypěstují vášeň pro aktivní životní styl, ale že také vy, v pozici trenéra či rodiče, budete schopni lépe vyhodnotit, zda svým svěřencům – řečeno slovy odborníka na stres Dr. Hanse Selye – poskytujete eustres (tedy prospěšný, zdravý tlak), nebo distres (negativní stres, nespokojenost a nízkou motivaci).

V této publikaci se zaměřujeme především na týmové sporty. To však neznamená, že rodiče mladých závodníků v individuálních sportech zde nenajdou nic přínosného nebo že kognitivní sportovní dovednosti nemají přenos do školního prospěchu nebo sociálního chování! Rychlejší vnímání a zpracovávání informací je přínosem v každé oblasti lidského konání – stejné dovednosti, které vašemu dítěti pomohou vyniknout na hřišti, mu také umožní podat lepší výkon ve školním testu, snáze získávat přátele a přesněji se rozhodovat. Lepší kognitivní dovednosti zkrátka vyhrávají nejen sportovní utkání.

KDO JE TO PLAYMAKER?

David Epstein, autor bestselleru Sportovní gen: Hledání

maximálních sportovních výkonů a limitů lidské výkonnosti

a investigativní reportér portálu ProPublica:

„Asi je to subjektivní, ale pro mě se pojem playmakera liší od jiných výrazů pro vynikajícího sportovce, a to ze dvou důvodů. První je, že playmaker má rozsáhlejší přehled o tom, co se kolem něj děje, takže může vytvářet příležitosti nejen pro sebe, ale i pro další členy týmu, anebo mění situaci tak, aby byli jeho spoluhráči produktivnější. Myslím si, že právě z tohoto důvodu se výraz playmaker v individuálních sportech nepoužívá.

Playmaker je pro mě také někdo, kdo se zlepšuje (nebo alespoň nezhoršuje), když je vystaven vyššímu tlaku, což je myslím velmi nesnadné. Za dobrý příklad playmakera považuji například bývalého hráče Chicago Bulls Dennise Rodmana. Když pomineme jeho někdy problematické chování mimo hřiště, jde o velmi zajímavého sportovce. Když byl vybrán do Basketbalové síně slávy, propukly debaty o tom, jestli si to zaslouží, nebo ne, protože jako hráč není na první pohled dostatečně všestranný a neskóroval tak často jako ostatní ocenění jedinci. Ben Morris analyzoval statistiky Rodmanova výkonu a zjistil, že měl na svou dobu jednoznačně nejvyšší poměr úspěšných doskoků, a to velmi výrazně. Byl prostě statistická výjimka.

Když byl Rodman na hřišti, tak i když sám neskóroval, byl schopný neutralizovat klíčové hráče protistrany a jeho vlastní tým pak mohl střílet z mnohem kratší vzdálenosti. Dokázal zpomalovat a znejisťovat soupeře natolik, že jeho spoluhráči mohli fungovat snáze a lépe. Tohle je případ člověka, který sám o sobě nebyl hvězda, určitě nebyl konkurencí Michaela Jordana nebo Scottieho Pippena, ale dozajista bychom ho označili za playmakera. Pro mě je playmaker člověk, který se nerozsype pod tlakem a zároveň umí připravit situace, ze kterých těží nejen on, ale i celý tým.“

ČÁST PRVNÍ

PLAYMAKEROVY

ZÁKLADY

KAPITOLA 1

Budování základů

Děti dovedou dospělým jasně ukázat, co nechtějí dělat. V letech 2009–2014 přestalo v USA více než 300 000 dětí ve věku šesti až sedmnácti let hrát basketbal, více než 700 000 se vzdalo fotbalu a dalších 700 000 si naposledy zahrálo americký fotbal. Podle zprávy SFIA (Sports and Fitness Industry Association)1) poklesla během těchto pěti let účast v sedmnácti týmových sportech o 9 procent – z 50,5 milionu mladých hráčů na 45,7 milionu. V jiných sportech úbytek zájemců dosahoval i dvouciferných čísel – v atletice 10,4 %, v halovém volejbalu 21,6 % a v zápasení dokonce závratných 41,9 %. Částečně tkví vysvětlení snížení zájmu o jedenáct ze sedmnácti sportů ve faktu, že mladí hráči obecně pěstují méně sportů naráz. Průměrný počet sportů u mladých jedinců se snížil téměř o 6 %, přičemž běžný hráč pěstuje dva. Už není obvyklé, aby dorostenci sportovali sezónu po sezóně celý rok – rodiče i trenéři stále častěji věří, že správnou cestou k úspěchu je specializace.

Odchod z konkrétního sportu je tou nejvýraznější nápovědou, že mladý sportovec není spokojen s kvalitou a kvantitou času, který tráví při honbě za obtížným, nejasně definovaným cílem. Samotná hra je jedna věc; neustálé přípravy, tréninky a tlak na vyniknutí v rámci týmu, vyniknutí v rámci věkové skupiny, vyniknutí nad jakoukoli konkurencí jsou věcí druhou. Pro mnohého adolescenta mohou být tyto negativní stránky sportu až příliš náročné.

To je však jen polovina informací, které si můžeme ze zprávy SFIA odnést. Zájem o plážový volejbal se ve stejných pěti letech zvýšil o 22,6 %, účast v lakrosu stoupla o 28,8 % a v hokeji dokonce o 43,7 %. Počet hráčů ragby se zdvojnásobil (ze 150 000 na 300 000), o nových 300 000 zájemcích o gymnastiku ani nemluvě. Je pravda, že tyto sporty obecně pěstuje menší absolutní počet jedinců, ale přesto je zřetelné, že některé pohybové činnosti našly způsob, jak hráče místo odrazování přilákat. Jde o natolik výrazný trend, že ho musejí akceptovat i celonárodní sportovní organizace: mladí lidé směřují do sportů, které na hráče berou ohled a ve kterých jsou již normou plány fyzického i kognitivního rozvoje, šité na míru odlišným věkovým skupinám.

„Podobáme se [státním úřadům] v tom, že sice máme ze své ptačí perspektivy dobrý přehled o celkovém dění, ale je pro nás velmi obtížné sestoupit na zem a reálně něco změnit,“ řekl Sports Business Daily Ken Martel, odborný vedoucí organizace USA Hockey2). „Průměrnému rodiči se stačí rozhlédnout a už ví, že něco není v pořádku – proč by třeba mělo jeho devítileté dítě jet z Chicaga do Bostonu, jen aby mohlo hrát v nějakém turnaji? Ale hučí do něho trenér, který se chce proslavit, nebo nějaká organizace, která ho chce přesvědčit, že z dítěte udělá hvězdu, a za tenhle prázdný slib chce peníze předem.“ V roce 2010 proto Martel se svými kolegy vytvořil Americký model rozvoje (American Development Model, ADM)3), sedmistupňový plán dlouhodobého rozvoje hráčů. ADM obsahuje specifické cíle pro každou ze sedmi fází a je založen na heslu „Hraj, bav se, vynikni“. Tato progrese razí co nejširší možnost účasti na sportu, následně kultivaci pozitivního vztahu k pohybu a teprve poté měření sil s jinými týmy. Turnaje, soutěžení a touha po vítězství začínají být důležitými součástmi tréninku až v pozdějších krocích; do devíti let se v tréninku neobjevují ani brankáři, ani kompetitivní hry. Hráči s nejprve musejí sport oblíbit, zamilovat si ho, aby později mohli vyniknout. Dlouhodobým cílem ADM je udržet mládež u sportu, aby se u každého jednotlivce mohl projevit jeho pravý talent, neboť zdvojnásobení či ztrojnásobení členské základny by mohlo podstatně zvýšit celkové šance v mezinárodním soupeření profesionálních týmů.

„Musíme se od obdivování talentu posunout k obdivování snahy o zlepšení,“ tvrdí brožura ADM.4) „Zaměření na talent je demotivující a nepřesné, neboť v raném věku není snadné skutečný talent rozpoznat. Je klíčové, aby se děti mohly rozvíjet svým vlastním tempem. Jedinci, kteří brzy začínají vynikat nad průměr, bývají fyzicky vyspělejší, a v tomto ohledu může i pouhých šest měsíců hrát obrovskou roli.“

Mohl by právě tento důraz na zábavnost a učení hrou stát za raketovým vzrůstem zájmu o hokej? Pravděpodobně ano, ale podívejme se ještě na další sport, který se v posledních letech dostává na výsluní: lakros. „Všechny výzkumy, všechna dostupná data naznačují, že sportovní prožitky by měly být přizpůsobovány stupni fyzického a kognitivního rozvoje dítěte,“ řekl v nedávném interview Steve Stenerson,5) výkonný ředitel organizace US Lacrosse. „Od hráčů dostáváme na ADM ohlasy, že je to zábava a že si tenhle přístup zamilovali. Pokud budeme schopní získat více rodičů a členů administrativy mládežnického sportu pro přístup ,dělejme pro děti to, co je pro ně nejlepší a co si nejvíce užívají‘ oproti ,pojďme připravit dítě na sportovní stipendium, ať to stojí, co chce‘, budeme mít mnohem lepší pozici pro podporu a rozvoj sportu jako takového.“

Když děti nebudou tlačeny do překračování tempa svého přirozeného vývoje, bude je sport více bavit a budou v něm spíše chtít pokračovat. Každý sportovec se bude vyvíjet svou vlastní rychlostí (někteří samozřejmě rychleji, než je standard), ale dlouhodobý cíl, tedy rozšíření členské základny, bude splněn.

„Rozvoj sportovců je napůl věda a napůl umění,“ glosuje Dr. Matt Robinson,6) manažer sportovního programu na University of Delaware a člen International Coaching Enrichment Certificate Program, sponzorovaného USOC a International Olympic Committee. „Dobře to vidíme na použití ADM v lakrosu. Jde o logickou progresi témat a cílů, které se mění s vývojem samotného sportovce. Na základní škole byste také ve třetí třídě nepoužívali učebnici matematiky pro gymnázia. Bohužel stále potkáte mnoho trenérů, kteří to myslí dobře, ale staví stejné tréninky malým dětem a mládeži. To je jednoduše nesprávné, protože logická posloupnost pak úplně chybí.“

Poučení od vítězů Stanley Cupu

Ve své prezentaci7) na 2015 USA Hockey High Performance Symposium objasňoval Mike Sullivan (bývalý hráč NHL a trenér, který dovedl tým Pittsburgh Penguins k získu Stanley Cupu v sezónách 2015–2016 a 2016–2017), které čtyři charakteristiky považuje u špičkových hráčů za klíčové: soutěživost, funkční inteligenci, schopnost udržet si puk a rychlost (fyzickou i mentální). V oblasti funkční inteligence Sullivan věří, že „elitní hráči umějí herně přemýšlet velmi rychle, rychleji, než je běžné. Je ale obtížné tuto schopnost hodnotit, protože musíte brát v úvahu rozhodnutí, které hráč dělá po celou dobu, ať už má, nebo nemá puk zrovna na své hokejce.“ Rychlost pohybu po ledě je často probíranou (a nezřídka geneticky danou) vlastností, ale rychlost zpracovávání informací může být stejně silnou zbraní. „Rychlost myšlení představuje schopnost rozpoznávat situace a držet si přehled o celém okolí, nejen o pohybu puku.“

Po úvodní identifikaci ideálního hráče Sullivan pokračoval třičtvrtěhodinovým blokem o osvojování dovedností (včetně vysvětlení procesu myelinizace v mozkové tkáni) a teoriemi o trénování rozhodovacích schopností. „Nechte hráče, ať se učí ze samotné hry,“ radil. Povzbuzoval shromážděné hokejové trenéry, ať postupují při rozvoji dovedností spíše od celku k jednotlivým částem než opačně (ač přístup od částí k celku bývá velmi častý), neboť tak dochází k lepšímu rozvoji nervových spojení vhodných pro sport obecně – to v důsledku znamená snazší učení v dlouhodobém horizontu a vyšší kvalitu rozhodování. „Namísto osvojování dovedností pomocí izolovaných, uměle tvořených drilů, se zde sportovec od počátku pohybuje v kontextu, umožňujícím vyhodnocovat i celkový obraz,“ uzavřel Sullivan.

Je zřejmé, že když i trenér dvojnásobných držitelů Stanley Cupu studuje a propaguje kognitivní přístup k rozvoji hráčů, můžeme tyto techniky považovat za obecně známé a přijímané. Samozřejmě neškodí každodenně vidět výsledky, které mají takto připravení sportovci v pittsburghské PPG Areně. Od chvíle, kdy se (tehdy osmnáctiletý) Sidney Crosby stal draftovanou jedničkou NHL, dovedl jako kapitán tým Tučňáků ke třem Stanley Cupům, přičemž dvou se účastnil i Sullivan jako hlavní trenér. Navzdory dvěma sezónám plným zranění a jedné zkrácené dosáhl Crosby v roce 2017 během pouhého 757. zápasu své kariéry hranice 1000 bodů, což je 12. nejrychlejší překonání této mety v historii NHL. Když k celkovému součtu přidáme ještě dvě zlaté medaile z olympijských her a tituly ze Světového poháru v ledním hokeji, mistrovství světa a mistrovství světa juniorů za kanadský národní tým, není divu, že ikoničtí hokejisté Wayne Gretzky a Mario Lemieux považují Crosbyho za nejlepšího současného hráče.

„Hraje jako Wayne – maká víc než kdokoli jiný. Ať už jde o trénink, nebo o cvičnou hru tři na tři, chce vyhrát, chce být nejlepší,“ shrnuje Lemieux. „V tuto chvíli je Crosby nejlepší hráč,“ potvrzuje Gretzky, „a nejlepší zůstane, dokud ho někdo z toho trůnu nesesadí.“8)

Běžnou definicí playmakera, na kterou budete v této knize narážet znovu a znovu, je, že pomáhá svým spoluhráčům ke zlepšení. O tom by mohl vyprávět Jake Guentzel, který se v sezóně 2016–2017 dostal do Crosbyho týmu z klubu Wilkes-Barre/Scranton jako dvaatřicetiletý nováček téměř bez reputace. Jeho sezónní výkon (16 gólů a 17 asistencí ve 40 zápasech NHL) vzbudil mírný údiv, protože Guentzel pocházel z University of Nebraska v Omaze, nepovažované za obzvláštní líheň hokejových talentů. Crosbyho playmakerská magie se však naplno projevila až v playoff Stanley Cupu 2017, kdy zkušený hráč našel příležitost podat nováčkovi pomocnou ruku. Oba hráči měli skřínky vedle sebe, Crosby se s Guentzelem pároval na předzápasových rozcvičkách… a společně také v Nashvillu zvedli Stanley Cup, a dostali se tak na přední stránky novin. Guentzel v playoff vstřelil třináct gólů, přičemž Crosby u pěti asistoval9); Guentzel mu pomoc oplatil asistencí u tří jeho gólů.

V euforii po úspěšné sezóně Guentzel popsal, jak Crosbyho dovednosti působí na ostatní: „Jasně že mám štěstí. Den za dnem, na ledě nebo v zázemí, na něm vidíte motivaci a snahu být nejlepší ve všem, do čeho se pustí. Můžete se od něj poučit hlavně v maličkostech – využívám situací, které on vidí, ale většina ostatních si jich nevšimne. Když hrajete s někým takovým, stačí se otevřít a on už si vás najde. Má cit pro hru jako málokdo. Nejdřív jste nervózní, pořád se ptáte ‚Kde je ten Sid?‘, ale jedna z věcí, které vždycky říká, je: nepřihrávat zbytečně, hrát jak umíte a dělat svou práci.“10)

Sullivan souhlasí, že skutečně dobří sportovci jako Crosby umějí zároveň podpořit své spoluhráče: „Myslím si, že jde o velmi komplementárního hráče. Ať už ho dáme dohromady s kýmkoli, vždy se umí přizpůsobit cizímu stylu hry. Jedna z věcí, která umožňuje mladým členům týmu hrát se Sidem, je způsob jeho komunikace. Vždy je ostatním oporou a ti kluci k němu vzhlížejí jako ke hráči i k člověku tak, že by pro něj skočili do ohně.“11)

V Sullivanově kanceláři jsme s Crosbym diskutovali o všem, co se naučil za tucet sezón, během kterých znovu a znovu překvapoval svým výkonem. Když jsme se však přímo zeptali, jak by definoval playmakera, odpověď odrážela jeho známý altruimus a nesobeckost: „Je to člověk, který umí tvořit věci, příležitosti, ať už pro sebe, nebo pro ostatní. Možná jen malou příležitost, která ale nakonec rozhodne. Nemusí to být činnost, která je vidět; myslím si, že playmaker prostě umí tvořit odlišným, neobvyklým způsobem.“12)

Když Crosby vyrůstal ve městě Cole Harbour, vyzkoušel každý sport, který se zrovna hrál. „Ve škole jsem dělal spoustu sportů: basketbal, volejbal, atletiku, přespolní běh, všechno. V zimě hokej, v létě baseball… miloval jsem to. Tahle zkušenost je ale dost vzácná; náš hokejový trenér zároveň trénoval baseball a spousta kluků dělala obojí, takže jsme se potkávali skoro pořád a byla to skvělá zábava.“ Není divu, že Crosby není zastáncem brzké specializace na jeden sport; sám se začal naplno věnovat hokeji až jako teenager. „V zimě jsem stál na bruslích většinou tak dvakrát týdně – dva tréninky a možná jeden nebo dva zápasy, tečka. Žádný každodenní trénink. To se myslím změnilo, až když jsem šel do Shattuck-St.Mary‘s School v Minnesotě. To mi bylo patnáct a na ledě jsem začal být denně.“13)

I v případě, že mladý atlet vykazuje zjevné nadání pro určitý sport (jako Crosby pro hokej), zkušenosti s různými týmy a trenéry mu pomohu s rozvojem osobnosti. „Myslím si, že existuje mnoho důvodů pro pěstování různých sportů. Mentálně vás to posune. Když jste v jednom sportu skvělí a ve druhém už tolik ne, získáte odlišnou perspektivu. Možná potřebujete zapracovat na tom, abyste byli lepšími členy týmu, nebo prostě jen méně trénujete a hrajete. Najednou vnímáte věci jinak. Dovednosti a poznatky z jednoho sportu mají přenos do dalších; posloucháte různé trenéry, kteří učí odlišným způsobem, a tak dál. Má to prostě svoje výhody, ať už chcete sportovat profesionálně, nebo je to jen váš koníček.“