Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, místa i události jsou buď výtvorem autorčiny fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, či mrtvými, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Přeložila Irena Steinerová

THE PAPER PALACE

Miranda Cowley Heller

Copyright © 2021 by Miranda Cowley Heller

Translation © Irena Steinerová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5068-6

Obsah

- Kniha první

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- Kniha druhá

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- Kniha třetí

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- Kniha čtvrtá

- 29

- 30

- 31

- Kniha pátá

- 32

- 33

- Poděkování

Pro Lukase a Felixe, mé dvě lásky

A pro mou babičku Muriel Maurer Cowley,

jejíž náruživá láska nikdy nezakolísala

Vzad i vpřed zahleděni,

co chybí, schází nám:

Náš smích prost předstírání

i bolestí je znám;

nejsladší písně vedou nás ke smutným náladám.

– Percy Bysshe Shelley: Skřivánkovi

Kniha první

◆

ELLE

1

Dnes. 1. srpen, Back Woods

6:30

Obrazy se noří jakoby odnikud. Mysl je prázdná, a najednou se objeví hruška v rámečku. Dokonalá, zelená, s ohnutou stopkou a jediným lístkem. Leží v bílé porcelánové míse na ovoce, uhnízděná mezi limetkami, uprostřed omšelého piknikového stolu, na staré prosklené verandě, na břehu rybníka, hluboko v lesích, u moře. Vedle misky stojí mosazný svícen pokrytý kapkami studeného vosku a prachem zažraným během dlouhé zimy, kterou strávil na otevřené polici. Talíře s nedojedenými těstovinami, rozložený plátěný ubrousek, usazenina klaretu na dně lahve, dřevěné prkénko, ručně nahrubo otesané, chléb natrhaný, nenakrájený. Na stole leží rozevřená zažloutlá sbírka poezie. Báseň Skřivánkovi, stoupajícímu do oblak – bolestná, strhující –, se mi přehrává v hlavě, zatímco nepřítomně zírám na zátiší se včerejší večeří. „Jak já naslouchám tobě, by svět mě vyslechnul.“ Četl to tak krásně. „Pro Annu.“ A my jsme tam všichni seděli jako uhranutí a vzpomínali na ni. Dokázala bych se na něj a jen na něj dívat až do konce života a být šťastná. Dokázala bych ho poslouchat, se zavřenýma očima cítit jeho dech a nechat se omývat jeho slovy, znovu a znovu a znovu. To je všechno, co chci.

Za okrajem stolu světlo potemní, když proniká sítí proti hmyzu, a pak se znovu rozjasní nad kropenatými listnatými korunami, průzračnou modří rybníka, sytě černými stíny stromů u vody, kam takhle brzy ráno sluneční paprsky nedosáhnou. Prohlížím si zbytek hustého zvětralého espresa ve špinavém šálku a uvažuju, že ho dopiju. Vzduch je syrový. Zachvěju se pod vybledlým levandulovým koupacím pláštěm – matčiným –, který nosím každé léto, když přijedeme k rybníku. Voní jako ona, s lehkým nádechem zatuchliny a myšího trusu. Tuto hodinu mám v Back Woods nejradši. Časné ráno u rybníka, dřív než se probudí ostatní. Slunce je ostré a nelítostné, voda jako nůž, lelci konečně zmlkli.

Venku přede dveřmi na verandu se na malé dřevěné plošině nahromadil mezi prkny písek – někdo by ho měl zamést. Smeták stojí opřený o síť proti hmyzu a vytlačuje do pletiva důlek, já ho ovšem ignoruju a vydám se po pěšině, která vede na naši pláž. Dveře se mi zaklapnou za zády, panty vrznou jako na protest.

Shodím koupací plášť na zem a stojím nahá na břehu. Na druhé straně rybníka, za předělem z borovic a zakrslých dubů, zuřivě burácí oceán. Musí odněkud z volného moře přinášet ve svých útrobách bouřku. Ale tady, na břehu rybníka, se vzduch poklidně táhne jako med. Čekám, dívám se, poslouchám… cvrlikání, bzučení drobného hmyzu, větřík, který zlehka čechrá koruny stromů. Vlezu po kolena do ledové vody a po hlavě se vrhnu pod hladinu. Plavu do hloubky, kolem leknínů, pohání mě pocit rozjaření, svobody a nával adrenalinu vyvolaný zatím nepojmenovanou panikou. Děsím se, že odněkud z hlubin vyplavou želvy kajmanky a kousnou mě do těžkých prsou. Nebo je možná přiláká pach sexu, když při tempech roztahuju nohy. Náhle naléhavě zatoužím vrátit se do bezpečí mělčiny, kde dohlédnu až na písčité dno. Kéž bych byla statečnější. Miluju ale i ten strach, dech zadrhávající se v hrdle, prudké bušení srdce, když vylézám z vody.

Vyždímám si dlouhé vlasy, jak nejlíp to jde, strhnu vetchý ručník z prádelní šňůry, kterou matka natáhla mezi dvěma prořídlými borovicemi, a lehnu si na teplý písek. Na bradavce mi přistane ocelově modrá vážka, chvíli posedí a odletí pryč. Mravenec šplhá přes saharské duny, které mu mé tělo právě postavilo do cesty.

Včera večer jsem s ním konečně šukala. Po všech těch letech plných představ a pochybností, jestli mě ještě chce. A pak jsem najednou věděla, že se to stane: všechno to víno, Jonasův krásný hlas recitující báseň, můj manžel Peter natažený na gauči a opojený grappou, naše tři děti spící v chatce, matka v kanárkově žlutých gumových rukavicích u dřezu s nádobím, ignorující poslední hosty. Naše oči na sobě spočinuly o vteřinu déle. Vstala jsem od hlučného stolu, ve špajzu jsem si sundala kalhotky a nacpala je za dřevěný chlebník. Vyšla jsem zadními dveřmi do noci. Čekala jsem v přítmí, naslouchala rachocení talířů, šplouchání vody, cinkání skla a příborů v dřezu. Čekala. Doufala. A najednou tam byl, přimáčkl mě ke zdi, rukou mi zajel pod šaty. „Miluju tě,“ zašeptal. Zalapala jsem po dechu, když do mě vnikl. A pomyslela jsem si: teď už není cesty zpět. Už žádné výčitky kvůli tomu, co jsem neudělala. Teď můžu litovat jen toho, co jsem udělala. Miluju ho, nenávidím se; miluju se, nenávidím ho. Tohle je konec dlouhého příběhu.

1966. Prosinec, New York

Řvu. Řvu a lapám po dechu, dokud matce konečně nedojde, že něco není v pořádku. Letí se mnou do ordinace a připadá si jako slečna Clavelová z filmu Madlenka, když celá vyděšená utíká po Park Avenue s tříměsíčním miminem v náručí. Můj otec se s aktovkou v ruce žene z budovy Freda F. Frenche vzhůru po Madison Avenue. Myšlenky mu zadrhávají, bojí se vlastní nemohoucnosti, tak jako ve všem, co dělá. Doktor jim řekne, že není čas – jestli budou otálet, dítě zemře –, a vytrhne mě matce z náruče. Na operačním stole mi rozřízne břicho jako zralý meloun. Nádor se mi omotal kolem střev, za jeho ocelovým sevřením se nahromadily toxické výkaly a do mého drobounkého tělíčka pronikaly jedovaté látky. Průsery mají vždycky tendenci se vršit a hlavní věc je přežít, ale to zjistím až o spoustu let později.

Při operaci mi doktor z nepozornosti ufikne vaječník, když se ve spěchu snaží vyříznout smrt ze života. Ani o tom se ještě řadu let nedozvím. Když se tak stane, matka se kvůli mně rozbrečí podruhé. „Strašně mě to mrzí,“ vzlyká. „Měla jsem dohlídnout na to, aby byl opatrnější…“ – jako by tenkrát měla tu moc změnit můj osud, ale rozhodla se jí nevyužít.

Po operaci ležím v nemocniční postýlce s pažemi připoutanými u těla. Ječím, brečím, jsem živá a nepříčetná vzteky nad tou nespravedlností. Doktoři matce nedovolí, aby mě kojila. Přijde o mléko. Uplyne téměř týden, než mi uvolní ručičky z pout. „Bývala jsi vždycky tak spokojené miminko,“ vzpomíná otec. „Od té doby,“ říká matka, „jsi řvala v jednom kuse.“

7:30

Převrátím se na břicho a opřu si hlavu o předloktí. Miluju tu sladkoslanou vůni své pokožky, když ležím na slunci – oříškově pižmové aroma, jako bych byla naložená na uzení. Z pěšiny, která vede od hlavní budovy k chatkám, zaslechnu tiché klapnutí dveří. Někdo už je vzhůru. Suché listí křupe pod nohama. Kdosi pouští venkovní sprchu. Vodovodní potrubí se sténavě probouzí do nového dne. Povzdechnu si, zvednu z písku koupací plášť a zamířím zpátky do domu.

Naše soukromé letovisko má jednu hlavní budovu – Barák – a čtyři jednopokojové chatičky rozmístěné podél stezky vystlané jehličím, která lemuje břeh rybníka. Malé sruby se špičatou střechou, aby se na nich nedržel sníh, jedním světlíkem a dlouhými podstřešními okny po obou stranách. Staromódní, venkovské, žádné zbytečné parádičky – přesně jak má vypadat správná novoanglická chatka. Pěšinu odděluje od rybníka řídký větrolam – kvetoucí jochovce, vavříny a borůvkové keře –, který nás chrání před zvědavými pohledy rybářů a nejrůznějších vetřelců, jimž se povede přeplavat na naši stranu rybníka z malé veřejné pláže na druhém břehu. Na náš břeh vylézt nesmí, ale občas šlapou vodu dva metry od kraje, přímo před naším stromořadím, a vůbec jim nevadí, že nám narušují soukromí.

Za chatkami vede další stezka ke staré umývárně. Oprýskaný nátěr na zdech, zrezivělé smaltované umyvadlo, pokryté béžovými fleky po chcíplých můrách, které v noci přilákalo světlo lampy, prastará vana na nožičkách, která tu stojí od dob, kdy dědeček letovisko postavil, venkovní sprcha – trubka s teplou a studenou vodou připevněná ke kmeni tupely; voda se hromadí na zemi a odtéká stružkami vymletými v písčité stezce.

Barák tvoří jedna velká místnost – obývák spojený s kuchyní se samostatnou spíží – a je vybudovaný ze škvárobetonových tvárnic a térového papíru. Prkenná podlaha, mohutné trámy a masivní kamenný krb. Za deštivých dnů pozavíráme okna a dveře a sedíme uvnitř, posloucháme praskání ohně a nutíme se hrát Monopoly. Místem, kde skutečně žijeme – kde si čteme, jíme, dohadujeme se a společně stárneme –, je však prosklená veranda přes celou šířku domu, obrácená k rybníku. Naše letovisko není vybavené k zimnímu provozu. Není důvod. Koncem září, když se ochladí a všechny chaty se na zimu zavřou, Back Woods náhle osiří; v ostřejším podzimním světle je stále krásné, ale vládne tu ponurá, až záhrobní atmosféra. Když začne padat listí, nikdo tu už nechce být. Jakmile však propukne léto, lesy zhoustnou a vrátí se volavky modrošedé, které zahnízdí u rybníka a brodí se v průzračné vodě, není lepšího místa na světě.

V okamžiku, kdy vejdu zpátky dovnitř na verandu, zasáhne mě nával touhy, rtuť probíhající solarem plexus jako stesk po domově. Vím, že bych měla sklidit ze stolu, než přijdou ostatní na snídani, ale chci si vštěpit do paměti jeho přesnou podobu – znovu prožít včerejší noc drobeček po drobečku, talíř po talíři, vyleptat si ho kyselinou do mozku. Přejedu prsty po rudé skvrně od vína na bílém lněném ubrusu, přitisknu si Jonasovu sklenici ke rtům a snažím se rozeznat jeho chuť. Zavřu oči a vzpomínám, jak se ke mně pod stolem lehce přitiskl stehnem. To jsem si ještě nebyla jistá, jestli mě chce. Se zatajeným dechem jsem uvažovala, zda je to náhoda, či úmysl.

V hlavní místnosti je všechno přesně tak jako vždycky: hrnce zavěšené na zdi nad sporákem, obracečky na háčcích pro hrnky, ozdobná zavařovací sklenice plná dřevěných lžic, vybledlý seznam telefonních čísel připíchnutý připínáčkem na polici s knihami, dvě skládací židle přisunuté ke krbu. Všechno je stejné, a přesto mám cestou ke spíži pocit, že procházím jinou místností, všechno vidím ostřeji, jako by se samotný vzduch právě probudil z hlubokého spánku. Vyjdu ven dveřmi ze spižírny a zírám na škvárobetonovou zeď. Nic není poznat. Žádné stopy, žádné důkazy. Ale bylo to tady, byli jsme tady, navždy jsme se obtiskli jeden do druhého. Naléhavě, mlčky, zoufale. Najednou si vzpomenu na své kalhotky schované za chlebníkem a právě si je pod koupacím pláštěm natahuju na sebe, když se objeví matka.

„Jsi nějak brzy vzhůru, Elle. Je tady kafe?“ Obvinění.

„Zrovna jsem ho chtěla udělat.“

„Ne moc silný. To instantní espreso, co používáš, mi moc nechutná. Já vím – podle tebe je lepší…,“ dodá předstíraně smířlivým tónem, který mě dohání k šílenství.

„Dobře.“ Dneska ráno nemám náladu na dohadování.

Matka se uvelebí na kanapi na verandě. Je to jen tvrdá matrace z koňských žíní zakrytá starým šedivým přehozem, ale jde o velmi vyhledávané stanoviště. Člověk se odtud může kochat výhledem na rybník, popíjet kávu, číst si knížku a při tom se opírat o letité polštáře, jejichž bavlněné povlaky jsou poseté rezavými flíčky. Kdo by to řekl, že dokonce i látka může časem zkorodovat?

Jak typické pro matku, že si vždy uzurpuje to nejlepší místo.

Moje máti má slámově blond vlasy, dnes už prošedivělé, smotané do nedbalého rozcuchaného drdolu. U starého kostičkovaného županu se jí třepí lemy. Přesto pořád dokáže vypadat impozantně – jako galionová figura na přídi novoanglického škuneru z osmnáctého století, krásná a přísná, ověnčená vavříny a perlami, která ukazuje ostatním cestu.

„Jenom si vypiju to kafe a pak sklidím ze stolu,“ říkám.

„Jestli uklidíš ze stolu, tak já umyju zbytek nádobí. Mmmm,“ dodává, „děkuju ti,“ když jí podávám hrnek kávy. „Jaká byla voda?“

„Skvělá. Studená.“

To nejdůležitější, co mě kdy moje matka naučila: v životě jsou dvě věci, kterých nebudeš nikdy litovat – pořídit si dítě a jít si zaplavat. I za těch nejchladnějších dní začátkem června, když stojím na břehu, hledím na sladkoslaný Atlantik a s odporem pozoruju tuleně, jak vystrkují nad hladinu své ohavné zdeformované hlavy a opisují ve vodě velké bílé kruhy, slyším v duchu její hlas, který mě nabádá, ať tam skočím.

„Doufám, že sis pověsila osušku na šňůru. Dneska tady nechci vidět žádnou hromadu mokrejch ručníků. Vyřiď to dětem.“

„Je na šňůře.“

„Protože jestli jim nevynadáš ty, udělám to já.“

„Jasně.“

„A měly by si zamést v chatce. Je to hrůza. A nedělej to za ně ty, Elle. Ty děcka jsou příšerně rozmazlený. Už jsou dost starý na to, aby…“

S pytlem odpadků v jedné ruce a šálkem kávy v druhé vyjdu zadními dveřmi ven a nechám její litanie odplout po větru.

Její nejhorší rada: Vzpomeň na Botticelliho. Buď jako Venuše na lastuře stoupající z mořské pěny, rty zdrženlivě sevřené, cudná i ve své nahotě. Matčino doporučení, když jsem se nastěhovala k Peterovi. Její poselství dorazilo na vybledlé pohlednici, kterou před lety zakoupila v prodejně dárkových předmětů galerie Uffizi:

Milá Eleanor, Tvůj Peter se mi moc líbí. Prosím Tě, snaž se nebýt pořád tak konfliktní. Mlč a tvař se záhadně. Vzpomeň na Botticelliho.

S láskou, maminka.

Vyhodím odpadky do popelnice, zaklapnu víko a pevně ho zajistím upínacím popruhem, aby se dovnitř nedostali mývali. Jsou to mazané potvůrky s dlouhými šikovnými prsty. Malí humanoidní medvídci, mnohem chytřejší a zlomyslnější, než vypadají. Válčíme spolu už léta.

„Nezapomnělas dát zpátky gumu, Elle?“ kontroluje matka.

„Jistěže ne,“ zdrženlivě se usměju a začnu odnášet talíře.

1969. New York

Už brzy se objeví otec. Schovávám se – skrčená za vestavným modulárním barem, který odděluje náš obývák od vstupní haly. Bar je rozdělený do čtvercových segmentů. Jeden obsahuje alkohol, druhý gramofon, další otcovu sbírku desek, několik nadměrně velkých knih o umění, sklenice na martini, stříbrný šejkr. Sekce s alkoholem je otevřená z obou stran jako okénko. Dívám se skrz skleněné lahve, fascinovaná prolínajícími se odstíny jantaru – skotská, bourbon, rum. Jsou mi tři roky. Vedle sebe mám otcova milovaná elpíčka a osmasedmdesátky. Přejíždím prstem po jejich hřbetech, líbí se mi zvuk, jaký to dělá, vdechuju pach ohmataného kartonu a čekám, až se ozve zvonek. Konečně otec dorazí a já nemám trpělivost zůstat schovaná. Neviděla jsem ho už týdny. Rozběhnu se halou, vrhnu se mu do náruče a on mě sevře v medvědím objetí.

Rozvod není definitivní, ale moc už nechybí. Budou kvůli tomu muset zajet za hranice do Juárezu. Konec nastane, když se starší sestrou Annou trpělivě sedíme v hotelovém vestibulu na kraji osmiúhelníkové fontány obložené mexickými dlaždicemi a hypnotizovaně zíráme na zlaté rybičky, které krouží kolem ostrůvku tropických rostlin s tmavými listy uprostřed. O mnoho let později mi matka prozradí, že toho rána zavolala otci s rozvodovými papíry v ruce a oznámila mu: „Rozmyslela jsem si to. Zrušme to.“ A přestože byl ten rozvod výhradně jejím rozhodnutím a otec z něj byl nešťastný, odpověděl: „Ne. Když jsme to dotáhli až sem, tak už to rovnou můžeme ukončit, Wallace.“ Rovnou můžeme: pět slabik, které všechno změnily. Jenže v tom okamžiku, kdy jsem seděla u fontány, krmila zlaté rybičky drobky muffinu a patami okopávala mexické dlaždice, jsem neměla tušení, že mi nad hlavou visí meč. Že všechno mohlo být úplně jinak.

K Mexiku však zatím nedošlo. Prozatím otec jen předstírá veselí a je stále zamilovaný do matky.

„Eleanor!“ Sevře mě v objetí. „Jakpak se má můj králíček?“

Směju se a téměř zoufale se na něj lepím, tisknu se mu tváří k obličeji a moje rozpuštěné blonďaté kadeře ho oslepují.

„Tatínku!“ Anna se přižene jako zuřivý býk, naštvaná, že jsem ji předběhla, a odstrčí mě z jeho náruče. Je o dva roky starší a má větší práva. Nezdá se, že by si toho otec všiml. Jediné, co ho zajímá, je jeho vlastní potřeba být milován. Šťouchnu do sestry loktem a deru se zpátky.

Matka volá odněkud z hlubin našeho zažloutlého předválečného bytu: „Henry? Dáš si drink? Dělám vepřové kotlety.“

„Moc rád,“ zahaleká, jako by se mezi nimi nic nezměnilo. Oči má ale smutné.

8:15

„Řekla bych, že včerejší večer byl úspěch,“ pronese máti zpoza ohmataného románu od Dumase.

„To rozhodně.“

„Jonas vypadal dobře.“

Pevněji sevřu komínek talířů, které držím.

„Jonas vypadá vždycky dobře, mami.“ Husté černé vlasy, které můžete sevřít v pěsti, světle zelené oči, pokožka impregnovaná mízou a vůní jehličí, divoké stvoření, ten nejkrásnější muž na světě.

Matka zívne. Už vím, co bude následovat – dělá to pokaždé těsně předtím, než řekne něco nepříjemného. „On je fajn, ale jeho matku nemůžu vystát. Hrozně povýšená.“

„To jo.“

„Jako by byla jediná na světě, kdo kdy třídil odpad. A Gina! Ani po všech těch letech si nedokážu vysvětlit, co ho to napadlo, že si ji vzal.“

„Že je mladá, krásná? Oba jsou umělci?“

„Byla mladá,“ opáčí máti. „A jak věčně předvádí ten svůj dekolt. Promenáduje se kolem, jako by si myslela, že je kdovíjaká hvězda. Zřejmě jí nikdo nikdy neřekl, že se skromností nejdál dojde.“

„Bizarní,“ poznamenám cestou do kuchyně, kam nesu talíře. „Sebedůvěra! Asi měla chápavý rodiče.“

„Podle mě je to velice neatraktivní,“ prohlásí máti. „Máme pomerančový džus?“

Vezmu z odkapávače na nádobí čistou sklenici a zamířím k ledničce. „Po pravdě řečeno,“ zavolám, „to je nejspíš právě ten důvod, proč se do ní Jonas zamiloval. Musela mu připadat hrozně exotická po všech těch neurotických ženských, s kterými vyrůstal. Jako pávice uprostřed lesa.“

„Je z Delaware,“ pronese máti, jako by se tím všechno uzavíralo. „Nikdo není z Delaware.“

„Přesně,“ přitakám a podám jí sklenici džusu. „Je exotická.“ Pravda je ovšem taková, že se nikdy nedokážu podívat na Ginu, aniž bych si pomyslela: Tak tohle si nakonec vybral? Tohle chtěl? V duchu si Ginu představím: její drobnou, dokonalou postavu jako žihadlo; tmavé kořínky vlasů přecházející do peroxidové blond. Šisování jde zřejmě zase do módy.

Matka znovu zívne. „No, musíš uznat, že to není žádnej lumen.“

„Byl na té večeři někdo, kdo se ti líbil?“

„Jsem jen upřímná.“

„No tak nebuď. Gina je z rodiny.“

„Jenom proto, že nemáš na vybranou. Je vdaná za tvýho nejlepšího kamaráda. Od prvního dne, co se s ní znáš, jste jako oheň a voda.“

„To není vůbec pravda. Ginu jsem měla vždycky ráda. Možná toho nemáme zas tolik společnýho, ale respektuju ji. A Jonas ji miluje.“

„Ať je po tvým,“ utrousí máti a samolibě se pousměje.

„Panebože.“ Asi ji budu muset zabít.

„Nevychrstla jsi jí jednou do obličeje sklenici červenýho vína?“

„Ne, mami. Nevychrstla jsem jí sklenici vína do obličeje. Zakopla jsem na večírku a polila ji.“

„Včera jste si s Jonasem celý večer povídali. O čem jste se bavili?“

„Ani nevím. Tak různě.“

„V pubertě byl do tebe hrozně zamilovanej. Myslím, žes mu zlomila srdce, když ses vdala za Petera.“

„Nebuď směšná. Vždyť byl prakticky ještě dítě.“

„No, já myslím, že v tom bylo něco víc. Chudák malej,“ pronese nezúčastněně a vrátí se ke čtení. Dobře, že se na mě nedívá, protože vím, že v tu chvíli je můj obličej jako otevřená kniha.

Hladina rybníka za oknem je úplně klidná. Vyskočí ryba a zanechá za sebou stopu v podobě soustředných kruhů. Sleduju, jak se rozbíhají, až se nakonec rozplynou, jako by se nikdy nic nestalo.

2

8:45

Stůl je prázdný, nádobí naskládané u dřezu a já čekám, až matku konečně napadne se zvednout a jít si zaplavat, a dopřeje mi deset minut o samotě. Potřebuju si všechno srovnat v hlavě. Ujasnit si to. Za chvíli se probudí Peter. Probudí se děti. Lačním po čase. Jenže máti ke mně natáhne ruku se šálkem.

„Budeš tak hodná, prosím tě? Stačí půl hrnku.“

Župan se jí přitom vykasá a já odsud vidím všechno. Matka zastává názor, že nosit kalhotky na spaní je zdraví škodlivé. „Přes noc se potřebuješ vyvětrat,“ říkávala nám, když jsme byly malé. S Annou jsme ji samozřejmě ignorovaly. Celé nám to připadalo trapné, nechutné. Hnusilo se nám už pouhé pomyšlení, že matka má vaginu, natož že je v noci volně k vidění.

„Měl by od ní odejít,“ míní matka.

„Od koho?“

„Od Giny. Je nudná. Včera jsem málem usnula u stolu, když jsem poslouchala to její žvanění. Prý dělá umění. Vážně? Proč by nás to mělo zajímat?“ Zívne a pokračuje: „Navíc nemají děti – vždyť to ani není pořádný manželství. Měl by vzít nohy na ramena, dokud může.“

„To je přece absurdní. Mají úplně normální manželství,“ vyštěknu. Bleskne mi však přitom hlavou: Čte mi snad myšlenky?

„Nechápu, proč se tak čertíš, Elle. Není to tvůj manžel.“

„Protože to, co říkáš, je naprostá hovadina.“ Otevřu dveře ledničky, zabouchnu je a chrstnu si do kafe mléko. „Bez dětí to není manželství? Kdes na to přišla?“

„Mám právo na vlastní názor,“ pronese s klidem, jehož účelem je mě vytočit.

„Spousta manželských párů nemá děti.“

„Mmhmm.“

„Ježíši. Tvoje švagrová podstoupila radikální mastektomii. Není už proto žena?“

Matka na mě upře prázdný pohled. „Zbláznila ses?“ S námahou se zvedne z kanape. „Jdu si zaplavat. Ty bys měla radši zapadnout zpátky do postele a potom vstát pravou nohou.“

Mám chuť ji praštit, ale místo toho řeknu: „Oni děti chtěli.“

„Bůhví proč.“ Nechá za sebou zabouchnout síťové dveře.

1970. Říjen, New York

Matka nás poslala k sousedům, do bytu svého milence, abychom si hrály s jeho dětmi pod dohledem jeho manželky. Ti dva se mezitím snaží rozhodnout, jestli by měl opustit ženu, či ne. Jsem už starší – ne natolik, abych něco z toho chápala, ale dost na to, aby mi připadalo divné, že když se podívám z okna jejich bytu přes vnitroblok k nám, vidím, jak pan Dancy drží matku v náručí.

V dlouhé úzké kuchyni sedí na dětské židličce dvouletý syn Dancyových a hraje si s plastovými dózami. Paní Dancyová zírá na samici rusa domácího, která se na prahu mezi kuchyní a jídelnou právě obrátila na záda. Rojí se z ní mrňaví švábi a bleskově mizí ve škvírách mezi parketami. Moje sestra Anna se vynoří ze zadního pokoje s Blythe, dcerou Dancyových. Anna brečí. Blythe jí dětskými nůžkami ustřihla celou ofinu. Sestřino čelo teď lemuje vysoký nepravidelný půlměsíc tmavohnědých vlasů. Při pohledu na Blythin samolibý, triumfální úsměv se mi vybaví majonézové sendviče. Její matka holčičkám nevěnuje pozornost. Zírá na explodujícího brouka a po tváři jí stéká slza.

8:50

Sednu si na kanape a uvelebím se ve vyhřátém důlku, který tam nechala matka. Na malé pláži na druhé straně rybníka už vidím několik postav. Většinou jsou to cizáci – výletníci, kteří se zatoulali hluboko do lesů a teď jsou nadšení, že objevili utajenou idylku. Vetřelci, pomyslím si nasupeně.

Když jsme byli malí, všichni v Back Woods se znali. Koktejlové večírky se konaly střídavě od domu k domu: bosé ženy v pestrobarevných kaftanech, pohlední muži v bílých bavlněných kalhotách srolovaných ke kotníkům, gin s tonikem, levné krekry, čedar značky Kraft, roje komárů a Cutter – konečně sprej proti hmyzu, který fungoval. Písčité cesty, které vedly lesem, byly kropenaté sluncem pronikajícím skrz koruny borovic a jedlovců. Na pláž jsme chodili pěšky a vířili za sebou jemný rudý prach plný vůní léta: suchý, spečený, věčný, sladký. Uprostřed cesty rostla vysoká tráva a škumpa jedovatá. My jsme však věděli, čemu se vyhnout. Když kolem projíždělo auto, vždycky zpomalilo a řidič nám nabídl svezení na bočním stupátku nebo přední kapotě. Nikoho nikdy nenapadlo, že bychom mohli spadnout a skončit pod koly. Nikdo neměl strach, že by jeho děti mohl strhnout silný spodní proud. Běhali jsme venku bez omezení a bez dozoru a koupali se ve sladkovodních rybnících, rozesetých po Back Woods. Říkali jsme jim sice rybníky, ale ve skutečnosti to byla ledovcová jezera – některá hluboká a široká, jiná mělká a průzračná –, památka na konec glaciálu, kdy ledovce ustupovaly a zanechávaly za sebou mohutné bloky tajícího ledu, tak těžké, že dokázaly promáčknout zemskou kůru a v krajině tak vznikaly hluboké prohlubně naplněné tou nejčistší vodou. V našem lese bylo takových rybníků devět. Koupali jsme se ve všech z nich, překračovali hranice cizích pozemků, abychom se dostali do malých písčitých zátok, lezli po kmenech padlých stromů nad vodu. Skákali jsme kufr. Nikomu to nevadilo. Všichni uznávali odvěké právo na volný průchod: úzké stinné stezky vedly k zadním vchodům starých domů na Cape Codu, postavených v době, kdy byly vytyčené první lesní cesty, a dodnes stojících na nenápadných mýtinách chráněných sněhem, mořským vzduchem a horkými léty. Trhali jsme potočnici z potoka – cizí potočnici z cizího potoka.

Ze strany zálivu vypadal Cape Cod civilizovaněji, hotová vesnická idylka. Nízké pozvolné vršky pokrývaly brusinkové keříky, slivoně a vavřín. Ale tady, ze strany oceánu, vládla divočina. Bouřlivý příboj a duny tak vysoké, že když se člověk shora rozběhl, s úděsem sledoval, jak se k němu řítí země, než sebou na poslední chvíli plácnul do vyhřátého písku. Tenkrát ještě žádná z matčiných kamarádek nešpačkovala a neobviňovala děti, že ničí duny, když si v nich hrají – jako by jejich malé stopy v písku mohly konkurovat drsným zimním bouřím, které nenasytně ukusují z krajiny.

Po večerech jsme sedávali u ohně na pláži, dospělí i děti si pochutnávali na hamburgerech politých kečupem a pálivou omáčkou a servírovaných na stolech z naplaveného dřeva, v zubech nám skřípal písek. Naši rodiče pili gin ze zavařovacích sklenic, mizeli do tmy, kam nedosahovala záře ohně, a líbali se s milenci a milenkami ve vysoké trávě.

Postupem času se dveře začaly zavírat. Objevily se cedule s nápisem SOUKROMÝ POZEMEK. Děti původních usedlíků – umělců, architektů a intelektuálů, kteří tuto oblast kolonizovali – mezi sebou začaly bojovat o právo pobývat na Cape Codu. Vznikaly spory kvůli hluku na rybnících, kvůli tomu, kdo má větší právo než ostatní to tady milovat. Probudily se žáby na prameni. V dnešní době jsou dokonce i pláže opatřené nápisy ZÁKAZ VSTUPU: obrovské plochy, ohraničené kvůli ochraně hnízdících pobřežních ptáků. Kulíci hvízdaví jsou dnes jediná stvoření, jimž zůstalo právo volného pohybu. Přesto jsou to pořád moje lesy, můj rybník. Místo, kam jezdím už padesát let – každé léto svého života. Místo, kde jsem se poprvé setkala s Jonasem.

Z kanape na verandě sleduju, jak matka plave svůj kilometr na druhou stranu rybníka. Její rovnoměrná tempa, paže prořezávající vodu, téměř strojová dokonalost. Matka se při plavání nikdy nedívá před sebe. Jako by jí šestý smysl našeptával, kam míří; migrující velryba putující po odvěké trase. Uvažuju, tak jako mnohokrát předtím, jestli její sonar dokáže zachytit víc než velrybí zpěv. Měl by od ní odejít. Tohle opravdu chci? Gina s Jonasem jsou naši nejstarší přátelé. Strávili jsme společně téměř každé léto našeho dospělého života: rozlupovali jsme ústřice a živé je srkali ze skořápek; pozorovali měsíc vycházející nad mořem a poslouchali Gininy nářky, jak se jí za úplňku zhoršují menstruační bolesti; modlili se, aby místní rybáři začali s odlovem tuleňů; na Den díkůvzdání pekli krocana; hádali se kvůli Woodymu Allenovi. Vždyť Gina je kmotrou naší dcery Maddy, prokristapána. Co kdyby Jonas Ginu opravdu opustil? Dokázala bych ji takhle zradit? Ale vždyť už jsem ji zradila. Včera večer jsem šukala s jejím manželem. Při tom pomyšlení dostanu chuť si to zopakovat. Zatetelím se, jako by mi žilami projela rtuť.

„Ahoj, ženo.“ Peter mě políbí na zátylek.

„Ahoj, ty.“ Trhnu sebou, snažím se chovat normálně.

„Vypadalas zamyšleně,“ poznamená.

„Máš tam kafe.“

„Skvělý.“ Zaloví v kapsičce košile a vytáhne cigarety. Jednu si zapálí. Posadí se na kanape vedle mě. Líbí se mi, jak mu z vybledlých kraťasů čouhají dlouhé nohy. Klukovské. „Nemůžu uvěřit, žes mě včera v noci nechala usnout na gauči.“

„Byl jsi utahanej.“

„To muselo být tou pásmovou nemocí.“

„Naprosto tě chápu,“ řeknu a obrátím oči v sloup. „Ten hodinový časový rozdíl mezi Cape Codem a Memphisem mě málem zabil.“

„Je to fakt. Ráno jsem se vůbec nemohl probudit. Budík ukazoval devět, ale mně namouduši připadalo, že je teprve osm.“

„Zvláštní.“

„Moc jsem pil.“

„Slabý slovo.“

„Udělal jsem nějakou pitomost?“

„Myslíš kromě toho, žes odmítl přečíst Shelleyho báseň pro Annu a vyvolal hádku kvůli kvakerům?“

„Všichni přece vědí, že jsou to v zásadě fašisti,“ namítá. „Hrozní násilníci.“

„Ty jsi ale pako.“ Políbím ho na nádherně zarostlou tvář. „Měl by ses oholit.“

Posune si brýle po nose a prohrábne si kudrnaté špinavě blond vlasy, mírně prošedivělé na spáncích, aby jim dal nějaký tvar. Můj manžel je pohledný muž. Ne krásný, ale pohledný ve stylu staromódních filmových hvězd. Vysoký. Elegantní. Britský. Uznávaný novinář. Typ muže, který vypadá v obleku sexy. Atticus. Trpělivý, ale když se rozhněvá, jde z něj hrůza. Dokáže udržet tajemství. Jen zřídka mu něco unikne. Teď se na mě dívá, jako by ze mě cítil sex.

„Kde jsou děti?“ Peter vezme jednu z velkých bílých mořských škeblí, které jsou rozložené na okenní římse, obrátí ji vzhůru nohama a udusí v ní cigaretu.

„Nechala jsem je ještě spát. Máti nesnáší, když tohle děláš.“ Vezmu od něj lasturu, odnesu ji do kuchyně, hodím nedopalek do koše a vypláchnu ji. Matka už téměř dorazila k protějšímu břehu.

„Ježíši, ta ženská teda umí plavat,“ utrousí Peter.

Jediný člověk, kterého jsem kdy znala, co by matku dokázal porazit v závodě, byla Anna. Anna přes rybník neplavala – ona letěla. Nechala všechny za sebou. Sleduju zrakem orlovce, jak plachtí oblohou, pronásleduje ho malý černý pták. Vítr čeří listy leknínu na hladině rybníka. Vypadají, jako by se nadechovaly a vydechovaly.

9:15

Peter je v kuchyni a dělá míchaná vajíčka. Z verandy cítím vůni smažené cibulky. Z hromádky tlustých plátků slaniny, uzené na jabloňovém dřevě, odkapává tuk do přeložených papírových utěrek na lince. Není nad slaninu s vejci, když má člověk kocovinu. Nebo spíš není nad slaninu. Pokrm bohů. Jako rukola a nefiltrovaný olivový olej a nakládaný lilek značky Patak’s. Potraviny, které bych si s sebou vzala na opuštěný ostrov. Plus těstoviny. Často fantazíruju o tom, že se ocitnu sama na pustém ostrově. Jak se budu živit rybami, postavím si příbytek na stromě vysoko nad zemí, aby se ke mně nedostala divoká zvěř, budu mít skvělou fyzičku. V mých představách vždycky figurují kompletní Spisy Williama Shakespeara, které moře nějakým způsobem vyplaví na břeh, a jelikož nemám nic lepšího na práci, pozorně je přečtu do posledního řádku, abych si ukrátila dlouhou chvíli. Okolnosti mě přinutí, abych se konečně stala svým nejlepším možným Já – tím potenciálním ideálním Já. Mé další fantazie zahrnují vězení nebo armádu: prostředí, kde nemám svobodu volby, kde je každá vteřina mého dne přesně naplánovaná, kde mám strach selhat. Sebevzdělávání plus sto kliků denně plus skromné porce sucharů zapíjených čistou vodou – to byly mé dětské sny. Jonas se do nich promítl až později.

Vejdu do kuchyně a natáhnu se po plátku slaniny. Peter mě pleskne po ruce.

„Neužírat.“ Vmíchá do vajec strouhaný sýr, namele čerstvý pepř.

„Proč sis vzal ten hluboký rendlík?“ Nesnáším způsob, jakým Britové připravují vejce. Je to přece tak jednoduché: nepřilnavá pánev a spousta másla. U téhle pitomé metody pomalého vaření polévkovité břečky je pak naprosto nemožné rendlík umýt. Budu ho muset nechat dva dny odmočit. „Grr.“ Dloubnu do něj vařečkou.

Peter má triko pocákané omastkem. „Uhni, krásko. Dělám vejce.“ Vejde do spíže a vezme bochník krájeného chleba. „Udělej tousty, prosím tě.“

Cítím, jak rudnu, náhle mě poleje horko, když si představím své kalhotky nacpané za chlebníkem, hromádku zmačkané krajky, nahotu pod sukní, to, jak mi přejel prstem vzhůru po stehně.

„Haló? Země volá Elle!“

Matčin toustovač pojme dva plátky chleba najednou. Z jedné strany je spálí a z druhé zůstanou neopečené. Zapnu troubu na grilování a začnu rozkládat chleby na plech. Vezmu máslo, ale nejsem si jistá, jestli je mám namazat hned, nebo až později.

„Jak jsme na tom časově?“

„Osm minut,“ říká Peter. „Maximálně dvanáct. Jdi vzbudit děti.“

„Měli bysme počkat na mámu.“

„Vejce ztuhnou.“

Pohlédnu na rybník. „Je už na půl cesty zpátky.“

„Kdo plave, ten prohrává.“

„Tak jo. Následky si řeš sám.“ Když má matka pocit, že je přehlížená, dá si zatraceně záležet na tom, aby se všichni kolem cítili stejně mizerně. Peterovi jsou ovšem její nálady ukradené. Jen se jí vysměje a řekne, ať se přestane chovat jako cvok, a ona to z nějakého důvodu přijme.

1952. New York

Mojí matce bylo osm, když se její matka Nanette Saltonstallová podruhé vdala. Nanette patřila k newyorské smetánce – sobecká a krásná, proslavená svými bujnými, krutými rty. Jako dítě bývala moje babička Nanette bohatá – tatínek bankéř ji rozmazloval. Velký krach ale všechno změnil. Její rodina se přestěhovala z domu na Páté avenue do tmavého bytu u dráhy v Yorkville, kde jediným luxusem, jehož si můj pradědeček George Saltonstall ještě dopřával, bylo podvečerní martini z vodky, které si míchal dlouhou lžičkou z mincovního stříbra v křišťálovém šejkru. Krása jejich nejstarší dcery byla jedinou devízou, která jim zbyla: Nanette se vdá za nějakého boháče a zachrání rodinu. Takový byl plán. Moje babička však místo toho odjela na školu oděvního návrhářství v Paříži a zamilovala se do mého dědečka Amoryho Cushinga, bostonského brahmína a sochaře bez peněz, jehož jediným majetkem byl starý rozlehlý dům na Cape Codu, postavený na břehu sladkovodního jezera v hloubi massachusettských lesů. Dům i s rybníkem zdědil po vzdáleném strýci.

Dědeček Amory vybudoval naše letovisko během krátkého období, kdy byli do sebe s babičkou zamilovaní. Zvolil k tomu účelu dlouhý úzký pruh pobřeží, oddělený od jeho vlastního domu ostrým přírodním zákrutem. Měl představu, že chatky bude v létě pronajímat a za utržené peníze zaopatří svou okouzlující ženu a dvě malé děti. Zvenčí jsou stavby bytelné – vodotěsné sruby, které přečkaly nekonečné kruté zimy, severovýchodní vichřice i generace rozhašteřených rodin. Dědečkovi však začaly docházet finance, proto udělal vnitřní zdi a stropy z lisované lepenky Homasote, levné a praktické, a dal našemu letovisku přezdívku Papírový palác. Nepočítal ovšem s tím, že ho babička opustí dřív, než stavbu dokončí. Také ho nenapadlo, že Homasote bude náramně chutnat myším, které každou zimu vyhryžou díry do zdí, v zásuvkách sekretáře porodí mrňavá myšátka a budou je krmit vyvrženým papírem, jako by jim servírovaly k snídani müsli. První, kdo chatovou osadu každé léto otvírá, má za úkol vysypat myší hnízda do lesa. Člověk ty chudinky nemůže nelitovat: už první osadníci se přesvědčili, že zimy na Cape Codu jsou drsné. Myší moč však ostře páchne a já jsem odjakživa nesnášela to vyděšené pištění, když myšky padaly z dřevěných šuplíků do křoví.

Po rozvodu s dědečkem se babi Nanette několik měsíců poflakovala po Evropě, opalovala se v Cadaqués nahoře bez a popíjela studené sherry se ženatými chlápky, zatímco na ni moje máti a její mladší bratříček Austin čekali v hotelových vestibulech. Když Nanette došly peníze, usoudila, že je načase vrátit se domů a udělat to, co po ní už dávno chtěli rodiče. Vdala se tedy za bankéře Jima. Byl to seriózní člověk. Absolvent Andoveru a Princetonu. Koupil Nanette byt s výhledem na Central Park a dlouhosrstou siamskou kočku. Moje máma s Austinem nastoupili na nóbl manhattanské soukromé školy, kde kluci v první třídě museli nosit sako s kravatou, a máti se učila mluvit francouzsky a připravit pečený zmrzlinový dort zvaný Aljaška.

Týden před devátými narozeninami moje matka poprvé provozovala orální sex. Nejdřív se dívala, jak malý Austin třesoucíma ručkama svírá penis jejich nevlastního otce, dokud neztvrdne. Jim dětem tvrdil, že je to všechno naprosto přirozené, copak mu nechtějí udělat radost? Když mi moje matka nakonec tu historku vyprávěla, říkala, že nejhorší na tom byl ten lepkavý bílý ejakulát. S tím ostatním by se snad dokázala vyrovnat. Nesnášela také, jak teplý měl úd a jak mírně zapáchal po moči. Otčím dětem vyhrožoval výpraskem, jestli něco řeknou mámě. Pověděly jí to stejně, jenže ona je obvinila ze lži. Nanette neměla kam jít a nedisponovala žádnými vlastními penězi. Když manžela jednou načapala, jak si to v pokojíku pro služku vedle kuchyně rozdává s chůvou, řekla mu, ať není vulgární, a zavřela dveře.

Jednou v sobotu se Nanette vrátila domů z oběda v Clubu dřív. Její kamarádku Maude rozbolela hlava a mojí babičce se nechtělo na výstavu ve Frick Collection samotné. Byt byl prázdný – až na kočku, která se jí u dveří lísala k nohám a svůdně se protahovala. Nanette pohodila kožich na lavici, sundala si lodičky na vysokém podpatku a zamířila chodbou k ložnici. Jim seděl v ušáku s kalhotami u kotníků. Moje matka před ním klečela na podlaze. Babička k nim připochodovala a vrazila matce facku přes půl obličeje.

Matka mi o tom pověděla, když mi bylo sedmnáct. Tenkrát jsem zuřila, protože dala Anně peníze, aby si v obchodním domě Gimbels koupila nový lesk na rty, zatímco já jsem musela trčet doma a pomáhat s domácími pracemi. „No bóže, Elle,“ prohlásila, když viděla, jak stojím u dřezu a soptím nad hromadou nádobí. „Musíš umejt talíř… nedostaneš rtěnku. Já jsem ho musela nevlastnímu otci kouřit. Austin mu to jenom dělal rukou. Co ti mám k tomu říct? Život není fér.“

9:20

Zvláštní na tom je, přemýšlím cestou k chatce dětí, že matka ztratila úctu k ženám, ale ne k mužům. Perverze jejího nevlastního otce byla krutou pravdou, ale až slabošská zrada její vlastní matky způsobila, že tak ochladla. V matčině světě se mužům prokazuje úcta. Věří ve skleněný strop. Peter nemůže udělat nic špatně. „Jestli chceš Petera potěšit, až se vrátí domů z práce,“ radila mi máti před léty, „obleč si čistou blůzu, nasaď si pesar a usmívej se.“

Vzpomeň na Botticelliho.

3

1971. Duben, New York

Pan Dancy zírá do malé čtverhranné vaničky sprchového koutu v pokojíku pro služku, kam se vchází z tmavé kuchyně našeho bytu. Paní Dancyová se odstěhovala z budovy. Pan Dancy nás často navštěvuje, nosí vyhrnuté rukávy u košile, aby byly vidět svalnaté paže. Smaltované kohoutky, které právě zavírá, jsou označené písmeny H a C. Pod hladinou se leskne starý mosazný špunt. Ve vaničce plave kolem dokola malý krokodýl. Pan Dancy ho koupil v čínské čtvrti jako domácího mazlíčka pro své děti. Tvrdili mu, že tenhle druh nikdy nevyroste víc než třicet centimetrů. Teď zjišťuje, že ho napálili. Tenhle krokodýlek je prostě jen krokodýlí mimino. Brzy vyroste a začne být nebezpečný. I v naší malé vaničce se mu v očích hrozivě blýská. Strčím do vody dřevěnou jídelní hůlku a sleduju, jak zuřivě cvaká zuby a marně se do ní snaží zakousnout.

„Dej mi tu hůlku,“ říká Anna a naklání se nebezpečně nízko nad vodu. „Dej to sem!“ Dlouhý zapletený cop se jí houpá nad hladinou jako návnada.

Podám jí hůlku a ona s ní do zvířete šťouchne. Pan Dancy to pozoruje a mne si hustou bradku karamelové barvy. Po chvíli chytí krokodýla za hrbolatý ocásek a zvedne ho nad záchodovou mísu. Zvíře se svíjí ve vzduchu a chňapá mu po zápěstí. Fascinovaně sleduju, jak ho pan Dancy pustí do záchodu a spláchne.

„Nemohli bysme si ho nechat,“ říká. „Vyrostla by z něj nestvůra.“

„Carle,“ volá matka odněkud z bytu, „nechceš drink? Večeře už je skoro hotová.“

1971. Červen, New York

Annin a můj první týden v otcově novém bytě. Nachází se v ušmudlaném činžáku bez výtahu na Astor Place, ale v otcově podání to vypadá exoticky a dobrodružně. Vzduch je těžký a horký, není tu klimatizace – elektroinstalace je na to příliš stará –, ale otec nám pořídil náš vlastní otočný ventilátor. Slibuje, že z příští výplaty každé z nás koupí cizokrajnou panenku. Já chci Holanďanku. Slibuje nám spoustu úžasných věcí, které se nakonec naučíme oželet. „Odteď už budeme jen my tři.“ Skáčeme po naší nové výsuvné posteli, tančíme na Monkees a cpeme se borůvkovými jogurty Dannon. Když budete míchat ovoce ode dna, jogurt bude tmavší a tmavší, říká nám, když si zapíná večerní zprávy.

V pondělí ráno se otec vyfikne do modrého obleku s jemným proužkem Brooks Brothers a hnědých polobotek, které jelenicí nablýská do vysokého lesku. Voní kolínskou Old Spice a pěnou na holení. Prohlíží si svůj obraz v zrcadle na chodbě, přičísne si pěšinku hřebínkem z želvoviny, upraví si kravatu, aby měl uzel přesně mezi naškrobenými cípy límce, popotáhne si manžety, srovná zlaté manžetové knoflíčky. „Váš otec býval v mládí vyhlášený krasavec,“ říká nám matka. „Když hrával na Yale fotbal, říkali mu Lev stadionů. Tou pitomou hrou si zničil kolena.“

Držím se ho za lem saka, když scházíme po tmavém vrzajícím schodišti. Na hlavě mám vrabčí hnízdo. Nikdo mi nepřipomenul, abych se učesala. Žaludek se mi svírá nervozitou. Čeká nás první den na příměstském táboře Triumf. S Annou tam jedeme autobusem samy. Obě máme tábornickou uniformu: tmavomodré kraťasy a bílé tričko s nápisem TRIUMF na hrudi. Zezadu stojí: Všechny holky jsou šampionky.

„Na světě je jen velice málo holčiček, co mají to štěstí, aby mohly nosit takové triko,“ tvrdí nám otec. Cestou k autobusu se zastaví v krámku Chock Full o’Nuts a koupí nám k obědu obložené datlové chleby s ořechy a žervé. Nechci, aby se na mě rozzlobil, ale slzy mě zradí a spustí se samy od sebe. Nesnáším žervé, říkám, když se mě zeptá, co se děje. Utěšuje mě, že mi to bude určitě chutnat, a strčí mi papírový pytlík do ruky. Vidím, že je naštvaný, a to mě trápí. Když se s námi loučí u táborového autobusu, prosím ho, ať mě tam nenutí jet. Odpoví, že nemůže být na dvou místech zároveň. Musí vydělávat na živobytí. Psát knižní recenze. Time-Life čeká. Bude nás tu ale vyhlížet, až přijedeme autobusem zpátky. A tobě se bude na táboře líbit, dušuje se otec.

Když se autobus vmísí do proudu aut na Šesté avenue, dívám se, jak se otec zmenšuje v dálce. Utrhnu kus papírového pytlíku čouhajícího ze svačinové tašky a rozžvýkám ho do kuličky. Co udělám, až se mi bude chtít čurat? Jak budu vědět, kam mám jít? Chci získat plavecký odznak, ale nesmím do hloubky. Anna si povídá s holčičkou vedle sebe, mě ignoruje a spořádá půlku sendviče dřív, než autobus dorazí do Westchesteru.

Denní tábor Triumf je u jezera. Míjíme baseballová hřiště, louku posetou velkými terči na šipky, obří týpí. Řidič zastaví za dlouhou řadou žlutých autobusů. Na parkovišti se to hemží davy holčiček. Všechny mají stejné tričko s nápisem Triumf.

Moje dvě vedoucí se představí jako June a Pia. Obě mají trika Triumf, ale ta jejich jsou jasně rudé barvy.

„Vítáme pěti- až sedmileté holky! Pro ty, co jsou tady nové: když nás budete potřebovat najít, pátrejte po červených tričkách,“ říká June. „Ať zvednou ruku ty, které byly na Triumfu loni.“

Většina holek z mé skupiny se přihlásí.

„Tak to už jste dávno šampionky!! Ale pěkně jedno po druhém. Nejdřív půjdeme do šatny, kde si necháte svačinu. Jsme v budově Little Arrow.“ Seřadí nás za sebou a vede nás k velké hnědé stavbě. Pia zástup uzavírá. „To aby nikdo nezůstal pozadu. Pravidlo číslo jedna: Nikdy se nevzdalujte od skupiny. Pokud se ale přece někam zatouláte, zůstaňte na místě. Sedněte si na zem a čekejte. Někdo z nás se pro vás vrátí,“ nabádá nás Pia.

U každé přihrádky je nalepený kus papírové lepicí pásky, na němž je fixou napsáno naše jméno a datum narození. Bishopová, 17. září 1966. Okusuju si prst. Teď budou všichni vědět, že mi ještě není ani pět, a nebudou si se mnou chtít hrát. Vedle mě má přihrádku Barbara Duffyová. Je jí sedm a má svačinový box s obrázkem Beatles.

„Vezměte si batůžky!“ volá June. „Teď bude čurací pauza a pak se převlečete do plavek. Kdo z vás umí šlapat vodu? Támhle je výtvarný ateliér.“ Ukáže prstem, když míjíme místnost s barevnými papíry, která voní lepidlem.

V převlékárně jsou řady kabinek se závěsy. Vejdu do jedné a zatáhnu za sebou. Až když jsem v kalhotkách, zjistím, že mi otec zapomněl přibalit plavky. Než se zase obleču, všichni odejdou k jezeru. Posadím se na dřevěnou lavici.

Vedoucí si nevšimnou, že chybím, až do svačiny, kdy začnou přepočítávat děti po koupání. Z převlékárny slyším, jak na mě znovu a znovu volají jménem. Ozve se hvizd píšťalky, pronikavý a vyděšený. „Všichni z vody,“ slyším křik plavčíka. „Okamžitě!“

Tiše sedím a čekám, až se pro mě někdo vrátí.

9:22

Schody do chatky – tři stará borovicová prkna připevněná vruty, které byly prorezlé už v době, kdy jsem se narodila – se prohýbají pod mou vahou. Zabuším dětem na dveře. Jsou to takové ty dveře s kovovým rámem, sítí proti hmyzu a skleněnými okénky, která lze zvedat nebo spouštět a s uspokojivým cvaknutím zaklapnout na místě. Mé tři děti leží zachumlané v postelích, na žlutě natřené podlaze se válejí mokré ručníky a plavky. Matka má pravdu. Jsou to vážně čuňata.

„Haló! Snídaně!“ Tluču na dveře. „Vstávat.“

Jack, můj nejstarší potomek, se převalí v posteli, vrhne na mě pohled plný chladného opovržení a přetáhne si kousavou vlněnou deku přes hlavu. Je teď několik nocí nucen spát s mladšími sourozenci, protože máti jeho chatku vykuřuje proti dřevokazným mravencům. Sedmnáct je nesnesitelný věk.

Dva mladší se s kalným pohledem vynoří ze svých kokonů a oslepeně mžourají v ranním světle.

„Ještě pět minut,“ zasténá Maddy. „Já ani nemám hlad.“ Madeline je deset. Oslnivě krásná, jako moje matka. Na rozdíl od většiny žen z naší rodiny je ale drobná a křehká, má alabastrovou pleť, Peterovy šedé oči a Anninu hustou černou hřívu. Pokaždé když se na ni podívám, žasnu, jak jsem mohla tohle stvoření zplodit.

Finn vyleze z postele ve svých rozkošných vytahaných podvlíkačkách a mne si z očí písek. Bože, jak ho miluju. Tváře má pomačkané od polštáře. Je mu jen devět – ještě pořád na hranici dětství. Už brzy se ale i on ke mně začne chovat s hlubokým despektem. Když se narodil Jack, podívala jsem se na to mrňavé miminko ve své náruči, kojence, dokonalé mládě, a políbila ho na víčka se slovy: „Tolik tě miluju, ale ať udělám cokoli, stejně mě jednoho dne budeš nenávidět. Aspoň na chvíli.“ Patří to k životu.

„Tak dobře, drahouškové. Jak je libo. Váš otec ale smaží vejce a vy víte, co to znamená.“

„Děs běs a bordel jak v tanku,“ zahuhlá Jack.

„Správně.“ Seběhnu ze schodů. „A pozor na jazyk,“ křiknu přes rameno a vydám se po cestičce pokryté borovým jehličím.

Počkám, až se za mnou zabouchnou dveře mé chatky, a teprve pak se konečně nadechnu – poprvé od chvíle, co mě Peter překvapil na verandě. Normálnost všeho v našem pokoji je až zarážející: oblečení pověšené na prastarých kovových ramínkách na provizorní dřevěné tyči. Náš dubový prádelník, jehož spodní šuplík drhne, když prší. Postel, kde s Peterem už tolik let spíme, schoulení k sobě jako zkroucené špičky kapradí, propletení v potu a sexu a polibcích, jeho sladkokyselá vůně. Nechal postel rozestlanou.

Pověsím koupací plášť na zrezivělý hřebík, který slouží namísto háčku. Vedle něj stojí vysoké zakalené zrcadlo, zestárlé půlstoletím vlhka a mrazů. Vždycky jsem byla vděčná za jeho matný odraz, za jeho důlky jako po neštovicích. Můžu se na sebe dívat skrz flekatý stříbrný filtr, který skrývá mé nerovnosti a nedokonalosti: zubatou jizvu na bradě, kterou tam mám od noci, kdy nás s Peterem vykradli, dlouhou tenkou jizvu, jež mi rozděluje břicho vejpůl a je stále viditelná i po padesáti letech; malou bílou jizvičku pod ní.

Jack se nám narodil hned. A pak nic. Ať jsme se snažili sebevíc, střídali polohy, nohy do svíčky, kolena u těla, uvolnění či napjatí, vespod nebo nahoře. Nic. Nejdřív jsem myslela, že to způsobil Jack. Třeba se něco během porodu utrhlo. Nebo ho možná miluju příliš a podvědomě se bráním tomu, aby se o mě musel dělit. Nakonec mi doktor provedl malý řez nad stydkou kostí a zavedl do mě kameru, pátral po příčině.

„Takže, mladá paní,“ oznámil mi, když jsem se probrala z narkózy, „někdo vám tam nadělal pěknou paseku, když jste byla malá. Je to jak spaghetti western, samá zjizvená tkáň. A co hůř, tomu chirurgovi se přitom povedlo uříznout vám levý vaječník. Mám ale dobrou zprávu,“ dodal, když jsem se rozbrečela. „Váš zdravý vejcovod měl drobný zádrhel – přichytil se ke kousku zjizvené tkáně. Vajíčka se hromadila za ní. Uvolnil jsem to.“

Maddy se narodila o rok později. A Finn jedenáct měsíců nato.

„Gratuluju,“ řekl nám s Peterem gynekolog, když jsem ležela na vyšetřovacím stole. „Budete mít irská dvojčata.“

„Irská dvojčata?“ divil se Peter. „To není možný.“

„Ovšemže je,“ odtušil doktor.

„Aha,“ odvětil Peter. „Pokud máte pravdu, tak si najdu toho ožralýho Ira, co se mi vychrápal s manželkou, a shodím ho z nejvyššího útesu v Kilkenny rovnou do moře.“

„Kilkenny je ve vnitrozemí,“ upozornil ho doktor. „Před pár lety jsem tam byl na golfovém turnaji.“

Stoupnu si tak, abych se viděla v největší celistvé ploše zrcadla, a prohlížím si své nahé tělo, hodnotím ho, pátrám po něčem, co by mohlo navenek prozradit pravdu, paniku v mém nitru, hlad, výčitky svědomí, dychtivou touhu po pokračování. Ale jediné, co vidím, je lež.

„Snídaně!“ volá Peter z Baráku. „Šup šup.“

Natáhnu si plavky, popadnu sarong a letím zpátky, cestou zabuším dětem na dveře. Když se blížím k Baráku, vzpamatuju se a zpomalím do chůze. Nemám ve zvyku panáčkovat na povel, jak Peter dobře ví. Protáhnu se houštím na vlhký břeh a zabořím prsty u nohou do mokrého písku. Matčina pravidelná tempa zanechávají na hladině bílou brázdu. Voda pomalu modrá. Brzy i průzračné hnědozelené odstíny mělčin zmizí pod zrcadlící se oblohou. Aspoň na těch pár hodin budou mřenky a okounci, vznášející se nad svými písečnými hnízdy, neviditelní. To, co je pod hladinou, nám zůstane skryto.

1972. Červen, Back Woods

Utíkám v bavlněné noční košili lesem po úzké cestičce, která spojuje naši chatovou osadu s domem dědečka Amoryho. Pěšina kopíruje terén, stoupá do kopce a pokračuje dolů podél členitého břehu rybníka. Mezi našimi dvěma pozemky ji vysekal můj otec, když se dali s matkou dohromady. Děda Amory tomu říká intelektuálova stezka, protože se prý motá pořád dokola a nikdy se nedostane k podstatě věci. V místech, kde se cesta blíží k dědečkovu domu, je prudký sráz. Seběhnu z něj a dávám si přitom pozor, abych si neukopla palec o pahýly keřů, které otec vykácel. Ty zákeřné pařezy jsou to jediné, co tady po sobě zanechal.

Po špičkách se proplížím kolem okna dědečkovy ložnice, dávám si pozor, abych ho nevyrušila, a pak sprintuju na konec dřevěného mola. Sednu si, spustím nohy do vody, podrbu si svědící břicho, snažím se sedět naprosto klidně. Mikroskopické bublinky mi pokrývají nohy perlivým povlakem. Brzy se objeví. Zůstaň v klidu. Nehýbej se. Tvoje nohy jsou návnady. Pak cosi prudce vyrazí z přítmí. Jejich odvaha přebíjí strach a já konečně ucítím, jak mě něco jemně ožužlává. Slunečnice pestré mi jedna po druhé líbají nohy, oždibují šupinky odumřelé kůže a kousíčky lesní zeminy, které se mi nalepily na chodidla. Miluju ty přísavky. Mají barvu rybniční vody, kropenatá záda a rozkošně vyšpulené pysky. Každé ráno jim nosím k snídani čerstvé nohy.

Table of Contents

Kniha první

1

2

3