Marie Lacrosse

KAVÁRNA VE VÍDNI

Falešné pozlátko

IKAR

Marie Lacrosse

DAS KAFFEEHAUS

Falscher Glanz

Copyright © 2020 by Wilhelm Goldmann Verlag, a division of Penguin
Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © UNO Werbeagentur, München

Jacket Illustration © Laurence Winram / Trevillion Images,

© akg-images/ / IMAGNO / Archiv Seemann

Translation © 2023 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-249-5090-7

Obsah

dramatis personae

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

ČÁST DRUHÁ

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

ČÁST TŘETÍ

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

ČÁST ČTVRTÁ

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

ČÁST PÁTÁ

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Epilog

Věnováno strýci mého manžela Ernstovi,

který zemřel ve věku 97 let.

Znal všechny mé knihy, a byl tak pravděpodobně

mým nejstarším čtenářem.

Vídeň je město zbudované kolem několika kaváren…

Bertolt Brecht

Eine Möwe bin ich von keinem Land,

Meine Heimat nenne ich keinen Strand,

Mich bindet nicht Ort und nicht Stelle,

Ich fliege von Welle zu Welle.

Jako racek nechávám se volně větrem unášet,

vzdušné proudy dál mě vedou, domov, to je celý svět!

Pláž ni ostrov nekynou mi, moje srdce nezakotví,

vlna šeptá další příběh, kam doletím, kdo jen ví?

Z básnického deníku císařovny Alžběty

Písně Severního moře, březen 1885,

citováno podle Brigitte Hamannové 1997

(volný převod R. Ř.)

„Vy jste na tom dobře, můžete si zajít

do kavárny!“

František Josef I., rakouský císař

dramatis personae

V seznamu jsou uvedeny pouze postavy významné pro stavbu
a průběh příběhu. Historické osobnosti jsou označeny *.

Žofiina rodina

Komtesa Žofie z Werdenfelsu, zvaná Fifi,
starší dcera svobodného pána Nikolause von Werdenfels

Svobodný pán Nikolaus von Werdenfels,
Žofiin tragicky zahynuvší otec

Henrietta von Freiberg, zvaná Jetta, roz. Danzerová,
bývalá baronka von Werdenfels, Žofiina podruhé provdaná matka

Arthur, rytíř z Freibergu, její druhý manžel a Žofiin otčím

Nikolaus, zvaný Niki, Žofiin starší bratr

Emilia, zvaná Milli, Žofiina mladší sestra

Stefan Danzer, Henriettin starší bratr, Žofiin kmotr,
majitel kavárny Café Prinzess

Richardova rodina

Richard von Löwenstein, zvaný Richie,
jediný syn vedlejší linie starého šlechtického rodu
hrabat von Löwenstein, důstojník c. a k. armády
a přítel korunního prince Rudolfa

Eduard von Löwenstein, Richardův otec

Aglaé von Löwenstein, jeho matka

Charlotta a Bernadetta, Richardovy mladší sestry, dvojčata

Hrabě Maxmilián von Löwenstein, zvaný Max,
Richardův strýc a majorátní pán rodiny von Löwenstein

Hrabě Adalbert z Thurnu, bratranec Richardova otce
z matčiny strany

Komtesa Amálie z Thurnu, zvaná Ami, jeho jediná dcera

Císařská rodina

Císař František Josef I.*,
vládnoucí panovník a hlava rodu Habsburků

Císařovna Alžběta*, zvaná Sisi, jeho manželka

Korunní princ Rudolf*, jejich jediný syn,
v lednu 1889 spáchal sebevraždu

Korunní princezna Stefanie*, Rudolfova manželka

Princezna Alžběta*, zvaná Erzsi, dcera Rudolfa a Stefanie

Princezna Gisela*, nejstarší dcera císařského páru

Princezna Marie Valerie*, nejmladší dcera císařského páru

Arcivévoda Albrecht Fridrich Rakousko-Těšínský*,
strýc císaře Františka Josefa a vrchní velitel císařské
a královské armády; vojenský nadřízený Richarda von Löwenstein

Marie Tereza Portugalská, manželka mladšího císařova bratra
Karla Ludvíka, nevlastní matka pretendenta na trůn
a v Sisiině nepřítomnosti první dáma císařského dvora

Arcivévoda František Ferdinand*, syn mladšího bratra
císaře Karla Ludvíka a budoucí pretendent na trůn
po smrti korunního prince Rudolfa

Arcivévoda Rainer*, švagr arcivévody Albrechta
a prasynovec císaře Františka Josefa;
velitel 59. pěšího pluku v Salcburku

Hraběnka Marie Louisa Larischová*, rozená Wallersee, neteř Sisi

Rodina Vetserových

Komtesa Marie Alexandrine von Vetsera*, zvaná Mary,
druhá nejstarší dcera rodiny a dříve Žofiina nejlepší přítelkyně. Milenka korunního prince Rudolfa, s nímž zemřela v lednu 1889

Baronka Helena Vetserová*, Maryina matka

Johanna*, zvaná Hanna, její starší sestra

Příslušníci císařského dvora

Baron Franz Nopcsa*, císařovnin nejvyšší dvorský hofmistr

Hraběnka Maria von Goëss*,
císařovnina nejvyšší dvorská hofmistryně

Hraběnka Ida von Ferenczy*, Sisiina uherská dvorní dáma

Hraběnka Marie von Festetics*, Sisiina uherská dvorní dáma

Charlotte von Majláth*, Sisiina uherská dvorní dáma do jara 1890

Janka von Mikes*, Sisiina uherská dvorní dáma;
fiktivně jako nástupkyně Žofie z Werdenfelsu,
ve skutečnosti nástupkyně Charlotty Majláthové

Fanny Feifalk*, císařovnina kadeřnice

Friederike von Taxis, zvaná Fredi, dvorní dáma
Marie Terezy Portugalské

Personál

Franzi, Žofiina komorná v Hofburgu

Ida, dlouholetá zaměstnankyně kavárny Stefana Danzera,
později mamzel v domácnosti Werdenfelsových

Mina Löbová, vedoucí v kavárně Café Prinzess

Toni Schleiderer, šéfcukrář
a dlouholetý zaměstnanec v Café Prinzess

Sanna, servírka v Café Prinzess

Gruber, první sluha v paláci Werdenfelsových

Sieber, první sluha v paláci Thurnů

Clemens, Richardův důstojnický sluha

Josef Bratfisch*, Rudolfův bývalý osobní kočí

Další významné osobnosti

Dr. Victor Adler*, dělnický vůdce a spoluzakladatel
rakouské sociálnědemokratické strany,
vydavatel časopisu Gleichheit (Rovnost)

Ernestine von Breuner, mladá komtesa

Mizzi Casparová*, bývalá luxusní prostitutka a Rudolfova milenka

Irena Gerbanová, dělnická vůdkyně,
budoucí hraběnka von Sterenberg

Theodor von Hirschstein, textilní továrník a velkoakcionář
Vídeňské tramvajové společnosti

Anežka Jahodová*, bývalá komorná Mary Vetserové

Josef Jahoda*, Anežčin otec, bývalý zaměstnanec Vetserových;
v románu fiktivně jako kočí koněspřežné tramvaje

Benjamin Löb, židovský hokynář a Minin otec

Anna Nahowská*, dlouholetá metresa císaře Františka Josefa
do března 1889

Kateřina Schrattová*, herečka Dvorního divadla;
zpočátku přítelkyně, později pravděpodobně metresa
císaře Františka Josefa

Hrabě Ferdinand von Sterenberg, tchán Ireny Gerbanové

Jakob Stern, majitel kouzelnického divadla
v zábavním parku v Prátru; vzdálený příbuzný Miny Löbové

Hrabě Lajosz Szalay, bohatý maďarský velkostatkář;
příbuzný dvorní dámy Marie Festeticsové

Hraběnka von Wilczek a její dcera Annelie

Johanna Wolfová, majitelka luxusního nevěstince ve Vídni

Příslušníci armády

Emil Schuster, svobodník v 59. pěším pluku v Salcburku

Poručíci Zimmerer a Nemec, důstojníci 59. pěšího pluku v Salcburku

Kadet Holzinger*, syn soudce dr. Ferdinanda Eduarda Holzingera*; v románu s fiktivní příslušností k 59. pěšímu pluku

Kapitán Bernhard von Gersfeld,
nadřízený poručíků Nemece a Zimmerera

Podplukovník Ferdinand Weiss*, velitel 9. dragounského pluku v Černovicích; v románu vystupuje ve fiktivní roli

Další dějově významné osoby

(v abecedním pořadí)

Hrabě Gyula Andrássy*, vůdce maďarských rebelů
a pozdější maďarský předseda vlády

Hrabě Carl Albert von Bombelles*, nejvyšší dvorský hofmistr korunního prince Rudolfa a proslulý bonviván

Dr. Ferdinand Eduard Holzinger*, říšský rytíř z Janaburgu;
soudce Vídeňského výjimečného soudu

Kněžna Paulina Klementina Metternichová*,
královna vídeňské společnosti

Engelbert Pernerstorfer*, nestranický poslanec sněmovny
rakouské Říšské rady

Moritz Szeps*, osobní Rudolfův přítel,
vydavatel deníku Neues Wiener Tagblatt

Hrabě Eduard von Taaffe*, konzervativní rakouský
ministerský předseda od roku 1879

Dr. Hermann Widerhofer*, osobní lékař císařské rodiny

Prolog

Café Prinzess Na Příkopech

Čtvrtek, 28. února 1889

„Ach Fifi! Nemrač se tak! Myslela jsem, že budeš ráda, že tu dnes můžeme být zase všichni spolu.“

Žofie z Werdenfelsu se vytrhla z myšlenek a přinutila se na svou mladší sestru Emilii usmát.

„Máš pravdu, Milli! Kdoví, kdy a zda vůbec…“

Kousla se do rtů. … se vůbec ještě někdy shledáme, užuž ji pálilo na jazyku.

„Podívej, Fifi!“ Milli vzrušeně ukázala prstem na vysokého, mohutného muže, který s tácem v ruce a se širokým úsměvem na kulaté tváři přistoupil ke stolu, kde seděla Žofie se svou matkou Henriettou a sestrou. „Dnes nás dokonce obsluhuje sám strýček Stefan!“

Stefan Danzer byl majitelem kavárny Café Prinzess, v jejíž luxusnější části, kavárenské cukrárně, se tři dámy usadily.

„Zdravím, Jetto! Servus, děvčata!“ pozdravil je. „Je hezké vidět vás tu všechny pohromadě. Mina mi vyřídila, co jste si objednaly.“ Odložil tác a políbil sestru Henriettu a její dvě dcery postupně na obě tváře. „Z tebe mám obzvlášť velkou radost, Milli!“ Láskyplně pohladil mladší neteř po světlých vlasech a zamyšleně svraštil čelo. „Nejsi tu dnes dokonce poprvé?“

Milli přikývla a rozzářila se. „Fifi to u otčíma prosadila! Jinak by mě nikam nepustil. Ale Fifi teď od něj dostane všechno, co chce!“

Danzer si s Henriettou vyměnil rychlý pohled. Henrietta sklonila hlavu a natáhla se po Milliině ruce.

„Jako malá holčička jsi už tady jednou byla,“ připomněla jí tiše. „Tehdy se svým otcem Nikolausem. Ale jsem si jistá, že si to nejspíš nepamatuješ.“

Milli zavrtěla hlavou a zvážněla. Na chvíli se rozhostilo trapné ticho.

Nikolaus von Werdenfels, Henriettin první manžel a velká láska, zemřel při nehodě téměř před deseti lety. O pouhý rok později si zoufalá Henrietta slibovala útěchu a podporu od druhého manželství s Arthurem von Freiberg, což se zanedlouho ukázalo jako tragický omyl.

Ihned po svatbě se Arthur projevil jako rodinný tyran, který svým despotickým chováním držel celou domácnost na uzdě. Od samého počátku se domáhal svých manželských práv i při správě Henriettina značného majetku, který jí Nikolaus odkázal. Přitom držel ženu a nevlastní dcery velmi zkrátka, takže někdy bylo jen stěží možné, aby žily životem odpovídajícím jejich společenskému postavení.

Po smrti Žofiina staršího bratra Nikiho při strašlivém požáru Ringtheateru v prosinci 1881 se Henrietta na několik let zcela stáhla ze společnosti.

Jen dvě okolnosti uchránily Žofii před téměř nesnesitelným mládím. Naštěstí pro celou rodinu Arthur von Freiberg, který byl členem diplomatické služby ministerstva zahraničních věcí, donedávna několik let působil v Káhiře. Egyptské hlavní město bylo natolik vzdálené, že Arthur mohl ve Vídni strávit jen několik týdnů dovolené ročně.

Žofie této svobody využívala především k tomu, aby co nejčastěji navštěvovala svého kmotra Stefana v jeho kavárně, což jí Arthur přísně zakázal. Tam skutečně rozkvetla a nějakou dobu dokonce pomáhala jako vedoucí, než osud nemilosrdně zasáhl.

Její nejlepší přítelkyně, teprve sedmnáctiletá Mary Vetserová, se navzdory Žofiiným varováním vrhla do nešťastného milostného vztahu s korunním princem Rudolfem, jediným synem císaře Františka Josefa a jeho manželky Alžběty. Jejich vztah skončil tragicky, když oba dobrovolně odešli z tohoto světa. To se stalo před necelým měsícem. A to byl také konec Žofiina bezstarostného života.

Nejenže jí chyběly šťastné hodiny strávené ve společnosti Mary, která ji vždy brávala na nejrůznější slavnosti, jež si Žofie kvůli otčímově chamtivosti sama nemohla dovolit – nebo na ně ani nedostala pozvánku kvůli Arthurově špatné pověsti ve vídeňské společnosti.

Mnohem horší bylo, že Žofii od smrti Mary téměř neustále trápily pocity viny. Mary ji do svého katastrofálního vztahu s následníkem trůnu zasvěcovala od samého počátku, ale pod pečetí nejpřísnějšího utajení. Z tohoto důvodu – a v neposlední řadě i proto, že jí Mary opakovaně vyhrožovala sebevraždou, pokud ji Žofie zradí –, se neodvážila přiznat všechno Maryině matce Heleně.

Tím by ovšem její přátelství s Mary skončilo a s ním i druhá okolnost, která Žofii v posledních letech činila život snesitelným. Ale Mary by alespoň nebyla mrtvá a ona sama by se nedostala do této hrozné situace.

„Fifi! Pořád jenom mlčíš!“ vytrhl ji Stefan Danzer z chmurných myšlenek, do kterých opět upadla. „Mandlová melanž ti začíná chladnout! A nechceš ochutnat svůj dort?“

„Ano, ano, samozřejmě!“ škubla sebou polekaně Žofie. Přestože se jí sevřelo hrdlo, zabodla vidličku do kousku lahodného moka dortu, který byl obchodní značkou Café Prinzess. Známá, lehce nahořklá chuť kvalitní kávy Arabica, již Danzer používal pro tento recept, který střežil jako oko v hlavě, ji trochu rozptýlila od toho, co ji asi čeká.

Na okamžik rozkošnicky zavřela oči. „Tohle je opravdu nejlepší dort na světě.“ Nechala máslový krém s jemnou vůní rozplynout na jazyku.

Když znovu oči otevřela, ulpěla pohledem na poněkud rozpačitém Millině výrazu. Mladší sestra také ochutnala kousek dortu a bezděčně odložila vidličku na ručně malovaný talíř se zlatým okrajem. Značkou kavárny bylo také drahé nádobí. Žofie se usmála.

„Myslím, že Milli je na ten dort ještě trochu malá,“ usoudila z jejích lehce našpulených úst. Se smíchem zvedla ruku, když třináctiletá dívka chtěla energicky protestovat. „Když jsem byla ve tvém věku, dort mi taky nechutnal tak skvěle jako dnes.“

Danzer si mladší neteř znepokojeně prohlížel. „Chtěla by sis dát něco jiného?“

„No tak, ven s tím!“ opakoval, když Milli nejprve zavrtěla hlavou. „Chci, abyste se dnes všechny dobře bavily!“

Milli se nejistě usmála. „Mohla bych dostat povidlový knedlík?“ To byly nudle v páře plněné marmeládou a zalité pudinkem.

Danzer zamyšleně svraštil čelo. „Copak vám Ida doma takové knedlíky nedělá?“

„Ale jistě! A jsou naprosto vynikající!“ vmísila se do hovoru Henrietta. Ida byla bývalou zaměstnankyní Danzerovy firmy a nyní vedla domácnost v paláci Werdenfelsových jako mamzel.

„Takže můžeš jíst buchty třeba každý den, Milli! Já bych ti raději nabídl něco mimořádného,“ namítl její strýc. Když viděl její zklamaný pohled, vzdal se. „Samozřejmě že si můžeš dát povidlový knedlík, drahoušku! V Café Prinzess se sice podávají až v postní době, ale můžu ti jeden nechat přinést z kavárenské kuchyně.“

Luxusní nová a přilehlá tradiční kavárna měly v prostorném suterénu rohové budovy na Dorotheergasse a Na Příkopech, dvou nejrušnějších vídeňských ulicích, samostatné kuchyně.

Danzer už mával Mině Löbové, nové vedoucí, která v kavárně pracovala teprve několik týdnů, když vtom se do hovoru znovu vložila Žofie.

„Počkej, strýčku Stefane! Myslím, že jsem ve vitríně se zákusky viděla i ten krásný pomerančový dort…“

Danzerovi zajiskřilo v očích. „To sis všimla správně, má drahá.“ V hlase mu zazněla hrdost. „Ten dort je u zákazníků natolik oblíbený, že ho nyní nabízím celoročně. Ačkoli pomeranče jsou v zimě velmi drahé a vydělám na nich jen polovinu toho co v létě.“

„Tak ten bys měla ochutnat, Milli!“ poradila Žofie sestře. Když se Milli stále tvářila skepticky, požádala ji: „Prosím, prokaž mi tu laskavost! Strýček bude mít radost a já taky! A sama jsi říkala, že by tu dnes mělo být veselo!“

* * *

O půl hodiny později byla nálada u mramorového stolu s bílýma pozlacenýma soustruženýma nohama mnohem uvolněnější. Milli si na pomerančovém dortu moc pochutnala a nešetřila chválou na strýčka i Žofii.

Jak by to bylo krásné, kdyby panovala v naší rodině častěji taková pohoda, povzdechla si v duchu Henrietta von Freiberg.

Její manžel Arthur, kterého nedávno přeložili zpět do Vídně, při jídle nesnášel jakoukoli konverzaci, natož smích a žertování. Nevlastní dcery musely svým rodičům vykat. Manželé si také vykali, a to i v soukromí mezi sebou. Stejně tak se v jeho přítomnosti nesměly používat přezdívky Jetta, Fifi a Milli.

Paradoxní je, že takové přezdívky byly dokonce charakteristické i pro vybranou vídeňskou společnost. Sám Arthur však takové přízvisko neměl. Tím se také odlišoval téměř od všech hostů, kteří se nyní s pozoruhodnou pravidelností objevovali každý čtvrtek v paláci Werdenfelsových na Henriettiných návštěvních dnech.

Snad se jeho nálada časem zlepší, když ho konečně povýšili na barona.

První manžel Henrietty, Nikolaus, byl nositelem tohoto titulu již ve druhé generaci, přestože byl rovněž měšťanského původu. Jeho otci, úspěšnému skláři, ho udělil císař, stejně jako mnoha dalším občanům z vyšších vrstev. Naproti tomu Arthur získal titul „rytíře“ až v době jejich svatby. Byl to nejnižší šlechtický titul, typický pro takzvanou úřednickou šlechtu, který se uděloval osvědčeným úředníkům po určitém počtu odsloužených let.

Bylo však velmi vzácné, aby státní úředník dosáhl hodnosti barona. Arthurův nadřízený v Káhiře, zesnulý otec nešťastné Mary Vetserové, byl takovou výjimkou. Její druhý manžel, povzbuzen jeho příkladem a pravděpodobně také ve snaze kompenzovat společenský pokles, který jejich manželství pro Henriettu znamenalo, se o titul dlouhá léta marně snažil – až se konečně po smrti korunního prince Rudolfa dočkal.

Alespoň mi Arthurova ctižádost pomohla znovu se víc zapojit do života, přiznala si v duchu Henrietta. V naději, že to bude pro jeho žádost výhodné, ji Arthur nejprve prakticky donutil, aby se vzdala své poustevnické existence a zase se objevila na veřejnosti. To zahrnovalo otevření jejího paláce každý týden v pevně stanovený den, jour fixe, od určité hodiny pro hosty, kteří se mohli dostavit bez předchozího objednání. Příležitostně dokonce zvala hosty na večírky a večeře.

Přes počáteční obavy našla Henrietta v těchto činnostech velké potěšení. Zvláště od chvíle, kdy náhle skončilo Arthurovo skrblictví, pokud jde o její šatník a šatník jejích dcer. Vídeňská společnost totiž nezazlívala nic víc než nemoderní nebo nevhodné oblečení.

Opravdu jsem Žofii dostatečně vybavila pro její nový úkol? zamyslela se znovu Henrietta. Prohlédla si dceru, ale snažila se nedat najevo obavy. Dnes byla Fifi konečně o něco veselejší než v poslední době, přesněji řečeno od chvíle, kdy se dozvěděla, že ji císařovna povolala na svůj dvůr. Už zítra nastoupí na tuto novou pozici.

Proč ji taková pocta vůbec netěší? přemítala Henrietta, jak to dělávala často od chvíle, kdy před několika týdny dorazila příslušná zpráva do paláce Werdenfelsových. Nemůže to být kvůli tomu mladému muži, Richardovi von Löwenstein. Chvíli mi sice připadalo, že se dvoří Fifi. Všichni ale vědí, že se na Silvestra zasnoubil s Amálií z Thurnu. Fifi se tedy v tomto ohledu nemusí kvůli svému jmenování dvorní dámou ničeho vzdát.

Dvorní dámy musely být zásadně svobodné a musely ze služby okamžitě odstoupit, jakmile se zasnoubily.

Zajímalo by mě, jestlipak to nějak souvisí s tím podivným příběhem o korunním princi Rudolfovi a Mary Vetserové, zahloubala se rovněž už poněkolikáté Henrietta. Ale co by s tím mohla mít společného Fifi?

Sama Žofie na toto téma mlčela jako hrob. Henrietta se z ní několikrát marně snažila něco dostat. Věděla, že Mary krátce před smrtí korunního prince utekla a proslýchá se, že zemřela s Rudolfem v Mayerlingu.

Skandál, který Henrietta zažila na slavnostní recepci na německém velvyslanectví den před Maryiným útěkem, také naznačoval, že by to mohla být pravda. Mary přede všemi urazila korunní princeznu Stefanii, a dokonce jí při představování odmítla udělat pukrle. Ale jakou roli v tom všem hrála Fifi?

Henrietta se na to nemohla zeptat ani Maryiny matky, své staré přítelkyně Heleny Vetserové. Ne proto, že jí Arthur zakázal – jako vždy bez jakéhokoli opodstatnění – styk s rodinou svého bývalého podporovatele. Henrietta se totiž tím zákazem nehodlala řídit.

Vždycky využívala manželovy pracovní nepřítomnosti, aby takové pokyny nenápadně ignorovala. Využila tak jednu z mála možností, které měly bezprávné manželky habsburské monarchie k obraně proti manželovu despotismu.

Baronka však ještě před Rudolfovým pohřbem na začátku února odjela se svými dvěma zbývajícími dětmi, Hannou a Ferim, do Benátek. Henrietta nevěděla, kdy se plánuje vrátit.

„Jetto!“ Bratrův hlas zněl trochu netrpělivě. „Necháváš se snad teď ty sama unášet myšlenkami, když se naše Fifi konečně trochu odvázala? Myslel jsem, že dnes slavíme všichni společně. Vždyť jsme se v tomto veselém kruhu nesetkali už mnoho let!“

Stejně jako Žofii, která se však s Henriettiným souhlasem vzepřela, dosud Arthur zakazoval jakýkoli kontakt s jejím bratrem Stefanem i jí a Milli. Ačkoli se Danzer před mnoha lety vypracoval na pozici císařského a královského dvorního dodavatele, byl měšťanského původu, podobně jako ona sama před svým prvním sňatkem, a tedy „žádná společenská smetánka“, jak to označoval Arthur.

Henrietta provinile vzhlédla. „Milli se tě právě na něco zeptala!“ dodal Danzer.

„Copak, miláčku?“ obrátila se k ní Henrietta.

„Fifi tvrdí, že její výbava na císařský dvůr je příliš bohatá. Všechno tam prý ani zdaleka neupotřebí.“

Henrietta se napřímila. V posledních dnech o tom se Žofií mluvila už několikrát.

„Já to tak nevidím,“ odpověděla mladší dceři s nádechem mrzutosti. „Zvlášť když se salon madam Spitzerové překonal, když v tak krátké době ušil všechny šaty, bez kterých se tvoje sestra u dvora neobejde. Je to přece jeden z nejlepších módních ateliérů ve Vídni! Přesto tam pracovali dnem i nocí, a dokonce si dočasně najali pár dalších švadlen.“

„Co všechno taková výbava obsahuje?“ zeptal se Danzer Žofie.

Ta jenom pohrdavě mávla rukou. „Spoustu toalet, letních i zimních. Na ráno, odpoledne a večer. Jsou tam dokonce dvoje plesové šaty, i když si nemyslím, že by se u dvora v dohledné době konaly nějaké slavnosti.“

„Myslíš kvůli smutku za korunního prince Rudolfa?“ vložila se do hovoru Milli.

Žofie přikývla. „Nicméně k výbavě patří i smuteční šaty! Tak zní předpis. Nikdy nevíš, kdy přijde další smrt,“ dodala významně. „Každopádně jsem v posledních dnech musela vydržet nekonečné hodiny zkoušek,“ připomněla rychle vzhledem ke zmateným či podrážděným pohledům kolem stolu.

Danzer se na Žofii udiveně podíval. „Myslel jsem, že takové záležitosti jsou pro mladé dámy spíš zábavné než otravné.“

Žofie pokrčila rameny a neodpověděla.

Henrietty se to ale hluboce dotklo. „Arthur nešetřil na výdajích a já jsem nelitovala žádné námahy, abych Žofii vybavila tak, jak se na její postavení sluší a patří,“ obrátila se na bratra. „Všechny šaty a toalety jsou vyrobeny z těch nejvzácnějších látek: hedvábí, taftu, krepdešínu, zimní šaty ze sametu a brokátu! Vše zdobené bruselskou krajkou nebo nejjemnější výšivkou. Rozpočet na tuto akci byl třikrát vyšší než na celý náš šatník v minulé sezoně. A už tehdy na něm Arthur nešetřil.“

„Kupodivu,“ zabručel Danzer. Nechuť, kterou cítil k druhému manželovi své sestry, byla oboustranná.

„Nechala jsem si poradit od své přítelkyně, hraběnky Anny Wilczekové.“ Henrietta přešla jeho reakci s otráveným podtónem v hlase. „Učinila tak s pozoruhodnou vstřícností. Vždyť její vlastní dcera Annelie si nemůže najít ani ženicha, natož aby ji povolali k císařskému dvoru. Hraběnka by za to nejspíš dala nevím co, kdyby mohla zjednat své dceři takovou šanci.“

Žofie užuž otevírala ústa, aby něco vzdorovitě odpověděla, ale Danzerův pohled ji umlčel.

Byla to Milli, kdo veselým hlasem přerušil trapnou náladu. „A je tu i spousta dalších věcí! Klobouky, šátky, vějíře, spodní prádlo, noční košile, hedvábné punčochy, boty,“ vyjmenovala. „Čtyři velké kufry plné ošacení. Ano, a samozřejmě bundy, kabáty, mantily, a dokonce…“

„To je v pořádku, Milli!“ přerušila ji Žofie s úsměvem.

„… šperky,“ dokončila Milli přesto větu. „Maminka nechala Fifi vybrat si náhrdelníky, brože, náramky a prsteny z vlastní šperkovnice! Jako mladá svobodná komtesa smí nosit šperky pouze jako dvorní dáma! Jinak to slušnost zakazuje.“

„Zvlášť se mi líbí tvůj dárek na rozloučenou, drahá Milli, ten malý stříbrný budík!“ připomněla Žofie.

„Ani všechno ostatní, co jsi dostala, mi teď nepřipadá jako důvod k nespokojenosti, Fifi!“ pokáral Danzer jemně Žofii, která si všimla matčina smutného výrazu a spontánně vyskočila.

„Odpusť mi, nejdražší maminko!“ Objala Henriettu kolem krku a políbila ji na obě tváře. „Nechtěla jsem být nevděčná, a už vůbec jsem tě nechtěla urazit! Prosím, odpusť mi!“

Henriettin hněv se rozplynul a ustoupil dojetí. „Takže je to jen bolest z rozloučení, co tě teď tak nesmírně trápí?“ zeptala se.

„Samozřejmě! Vy tři mi budete strašně moc chybět!“ Žofiina odpověď se na okamžik opozdila, což matce neuniklo – stejně jako stín, který na chvíli zastřel dceřiny rysy. Dál se však už nevyptávala.

„Tak to bychom teď měli všichni dál vesele slavit!“ navrhl Danzer. „Koneckonců se zdá, že Fifi svým budoucím postavením odkázala do patřičných mezí i Arthura. Vždyť prosadila, že sem dnes můžete všechny přijít.“

A nejen to…, napadlo Henriettu.

Žofie si opravdu nedokázala vybavit jediný případ, kdy otčím jí nebo jinému členu rodiny takto ustoupil. Zpočátku se Arthur choval jako šílenec kvůli jejímu útěku ke strýci, kterým spontánně reagovala na své povolání k císařskému dvoru, a dokonce jí vyhrožoval, že ji nechá násilím přivést domů. Když se Žofie před deseti dny dobrovolně vrátila do paláce Werdenfelsových, choval se v porovnání s tím jako beránek.

Od té doby si vždycky vzpomněla na rozhovor s tou podivnou ženou z domu Sterenbergových, který předcházel jejímu dobrovolnému návratu domů. Dáma si říkala zcela měšťansky Irena Gerbanová a v minulosti dokonce pracovala jako služebná a dělnice v továrně, ačkoli ve vzdálené budoucnosti měla jednou získat titul hraběnky. Tyto těžké časy udělaly z Ireny zřejmě zkušenou, ne-li moudrou ženu. Rozhovor s ní se odehrál v dámské umývárně Café Prinzess, kam se Žofie předtím uchýlila v zoufalství, že musí kavárnu opět opustit.

Irena jí při tomto rozhovoru poradila, aby se nepokoušela prorazit hlavou zeď, jak to kdysi udělala ona sama, a nezpůsobila si při tom zbytečné modřiny. Místo toho měla využít svého nového postavení, a dokonce s ním spojit určité požadavky.

To podle Žofie dávalo smysl. A tak místo aby pokorně požádala o odpuštění za svou vzpurnost, vrátila se onoho památného dne do paláce Werdenfelsových se vztyčenou hlavou.

„Podřídím se vaší vůli i vůli císařovny a připojím se k jejímu dvoru,“ prohlásila s dosud nezvyklou sebejistotou, přesně jak jí poradila paní Gerbanová. „Očekávám však, že budu nejen plnit povinnosti dvorní dámy, ale že budu mít také nárok na všechna práva, která s tímto postavením souvisejí.“

Arthur se na ni upřeně zahleděl se svraštělým obočím, což jeho obličeji jako obvykle propůjčilo ďábelský výraz. „Co přesně to má jako znamenat?“

Žofie se zhluboka nadechla. „Svým platem ve výši dvě stě zlatých měsíčně budu disponovat zcela samostatně. Protože ještě nejsem plnoletá, je třeba, abyste mi jako poručník vystavil příslušnou plnou moc pro dvorskou pokladnu.“

Otčím se na to nijak netvářil a zpočátku neřekl ani ano, ani ne.

„A dál?“ Zřejmě si všiml, že Žofie ještě neskončila.

„Pokud mi dvorská hofmistryně poskytne volno, mohu bez vašeho svolení navštívit nejen palác Werdenfelsových, ale také kavárnu strýce Stefana, a to kdykoli.“

Nyní se Arthur von Freiberg zatvářil rozzlobeně.

„A co uděláš, když odmítnu?“

Žofie tuto otázku očekávala, a proto měla připravenou odpověď. „Pak v den, kdy se ujmu své funkce, požádám nejvyšší dvorskou hofmistryni, hraběnku von Goëss, aby mě okamžitě z mé pozice zase propustila.“

Arthur rozhořčeně procedil vzduch skrz zuby. „V tom případě tě okamžitě nechám zavřít do kláštera!“ pohrozil.

Ale i s tím Žofie počítala. Předstírala lhostejnost a pokrčila rameny. „Příští léto budu plnoletá, otče.“ Posměšně zdůraznila oslovení, které Arthur požadoval. „Je mi jedno, jestli ten čas strávím v Hofburgu, kterému se říká ,zlatá klec‘ nebo v klášteře.“

Oba na sebe chvíli upřeně hleděli. Pak k Žofiinu triumfu její nevlastní otec jako první odvrátil zrak.

„Dobrá tedy. Souhlasím,“ zavrčel. „Ovšem s jednou výhradou. Zdržíš se jakéhokoli kontaktu s těmi Vetserovými. Ve Vídni kolují podivné zvěsti o podílu té rodiny na smrti našeho velectěného korunního prince. Pokračování ve stycích s nimi by mohlo vážně poškodit jak tvou pověst u dvora, tak i mou diplomatickou kariéru.“

Henrietta, která dosud mlčky naslouchala rozhovoru, se zarazila. „To samozřejmě platí i pro vás, má drahá,“ dodal Arthur s očima upřenýma na Žofiinu matku.

Žofie se užuž chystala důrazně protestovat, když si všimla matčina mrknutí po jejím předstíraném pokorném souhlasu, které Arthurovi zcela uniklo.

Čas je nejlepším rádcem, pomyslela si, a přitom se zdálo, že i ona souhlasí, když kývla hlavou. V žádném případě se nehodlám podřídit takovému příkazu. I když tušila, že ani císařovna by podobný kontakt s rodinou poslední milenky svého syna netolerovala. Koneckonců Sisi povolala Žofii ke dvoru jen proto, aby si zajistila její mlčení o událostech na loveckém zámečku Mayerling.

Mlčení o Mayerlingu. Vzpomínka na nedávnou událost v ní náhle vytryskla jako gejzír a naplnila ji nevýslovným vztekem. Aby svými pocity znovu nezkalila pohodové setkání v Café Prinzess, omluvila se a uchýlila se na chvíli do dámské umývárny. Tam se – stejně jako před deseti dny – zavřela v jedné z kabinek a znovu si před vnitřním zrakem přehrála scénu, která ji tolik dojala.

Vetserovi už dávno odjeli do Benátek, když Maryina komorná Anežka Jahodová před několika dny vyhledala Žofii v paláci Werdenfelsových. Anežka byla – podobně jako ona sama – důvěrnicí Mary. Jako dcera vrátného jí v nepřítomnosti matky a starší sestry Hanny opakovaně pomáhala nepozorovaně se setkat s Rudolfem v Hofburgu. Za tímto účelem vždy z otcovy vrátnice ukradla klíč od vstupní brány.

Ačkoli Mary Anežce za její služby bohatě zaplatila, bylo třeba na obranu komorné říct, že i ona opakovaně varovala Mary před důsledky jejího poměru. Stejně jako Žofie byla i Anežka po smrti své mladé paní zdrcená.

„Hraběnka Larischová si mě pozvala do hotelu už den po pohřbu korunního prince,“ svěřila se Žofii při nedávné návštěvě. „Zajímalo ji, jestli někdo něco neví o její roli dohazovačky v aféře Mary a Rudolfa.“

Žofii se zrychlil tep. „A cos jí řekla?“

„Nic.“ Anežka vzdorovitě našpulila rty. „Ona neví, že jsme obě baronce sdělily celou pravdu. A chtěla mě umlčet. V žádném případě nemám prozradit, že se do toho taky zapletla.“

Marie Louisa Larischová, dcera z morganatického manželství Sisiina nejstaršího bratra Ludvíka, byla dříve císařovninou oblíbenou neteří. Žofie ji naposledy viděla v Hofburgu. Bylo to v den, kdy si ji zavolala sama Sisi, aby se jí zeptala na to, co se stalo v Mayerlingu. Vypadalo to, že císařovna se v té době zdráhá Marii Louisu přijmout. Že by už věděla, jakou hraběnka sehrála roli? Ale jak by to zjistila? přemýšlela během rozhovoru s Anežkou.

„Pověděla jsi někomu dalšímu o tom, jakou roli v té aféře hraběnka hrála?“ vyzvídala napjatě od Anežky.

„Nikomu kromě milostivé paní,“ potvrdila Anežka.

Pokud tedy císařovna něco ví, musí to mít z jiného zdroje, uvědomila si Žofie. Ale odkud by mohla takové poznatky čerpat? „Co teď bude s tebou a tvým otcem?“ Domnívala se, že ji Anežka vyhledala právě proto.

Mladé ženě, která byla sotva starší než Mary, se skutečně zaleskly v očích slzy.

„Baronka chtěla otce i mě nejprve vyhodit,“ přiznala, „ale Hanna jí v tom zabránila. Upozornila ji, že bychom s otcem neměli platit za to, že Mary utekla s Rudolfem.“

„Ale Maryina matka na to teď přesto nedbá,“ usoudila Žofie z Anežčina smutného výrazu. Komorná vzlykla.

„No, nedodrží to. Nedávno přišel dopis, že musíme s otcem opustit dům, než se baronka vrátí z Benátek. Oznámil nám to vrchní sluha. Dostaneme sice odstupné ve výši tří měsíčních platů, ale musíme odejít. A proto jsem dnes přišla za vámi.“

Žofie tušila, co bude následovat. „Nemáte pro mě nějakou práci, slečno? Otec chce pracovat jako kočí koněspřežné tramvaje, ale tam si vydělá jen almužnu. Nestačí to na život ani na smrt. A navíc mi nikdy neodpustí, že kvůli mně přišel o výnosnou práci.“

Teprve nyní si Žofie všimla na Anežčině tváři známek fyzického násilí.

„On tě zbil!“ politovala ji.

Anežce stékaly po bledých tvářích slzy. „Ještě nikdy jsem od něj nedostala takový výprask jako v den, kdy ho vyhodili,“ přisvědčila přidušeným hlasem.

Žofii se sevřel žaludek. I ona totiž musela mladou ženu zklamat.

„Bohužel pro tebe nemohu nic udělat, Anežko.“ Poté komorné pověděla o tom, že ji povolali k císařskému dvoru. V dopise od vrchní dvorské hofmistryně jejímu otčímovi stálo, že jí tam poskytnou vlastní komornou.

Chvilku zvažovala, že požádá matku, aby Anežku zaměstnala. Ale čím by jí to zdůvodnila? Prozradit matce celou pravdu nepřipadalo v úvahu. Nechtěla svou rodinu zatahovat do vlastního průšvihu. A Henrietta by jistě chtěla vědět, proč by si měla najmout služebnou, která propustila její přítelkyně Helena.

Žofie tedy vtiskla Anežce do ruky svou celou hotovost, pět zlatých, a s těžkým srdcem nechala plačící mladou ženu odejít.

Její bezmoc se toho dne poprvé změnila v nekontrolovatelný hněv na hraběnku Larischovou. Svou chamtivostí a bezohledností neměla na svědomí jenom Mary. Ne, i její mladé komorné tím přivodila bídu a utrpení. Od té doby Žofie stále znovu a znovu bezvýsledně přemýšlela, jak by se mohla Marii Louise Larischové pomstít za všechno příkoří, které svým jednáním způsobila. Zatím však na nic nepřišla.

Zvlášť když císařovna už patrně pojala podezření a potrestala svou neteř tím, že si jí ostentativně nevšímala. Ale stačilo to na pomstu té falešné zmiji Larischové? Žofie seděla na mahagonovém záchodovém poklopu a bezmocně zatínala ruce v pěst.

Někdo vstoupil do umývárny. „Fifi?“ slyšela Žofie volat svou sestru Milli. O chvíli později někdo zaklepal na dveře kabinky. „Fifi?“ Hlas Milli zněl znepokojeně. „Jsi tam? Není ti špatně?“

„Ne, ne.“ Žofie naoko spláchla a vyšla ven. „Nic mi není.“

Milli se na ni tázavě podívala. Zdálo se, že ji moc nepřesvědčila. „Tak pojď, Fifi. Landauer strýce Stefana už přijel. Měl by nás dopravit domů včas na večeři.“

Žofie s kručením v žaludku vstoupila do kavárny za Milli. Lítostivě klouzala pohledem po místnosti.

Navzdory masopustnímu období chyběla letos pestrá výzdoba. Kvůli úmrtí korunního prince se Vídeňané, kteří byli obvykle milovníky karnevalů, zdrželi téměř všech oslav.

Je pravda, že smuteční vlajka byla z kavárny odstraněna týden po Rudolfově pohřbu, aby hosté pořád nepodléhali melancholickému zármutku. Ale vzácné benátské masky, které v tomto ročním období obvykle visely na stěnách, zůstaly ve skříních, stejně jako vázy s karnevalovými motivy a ubrusy s výšivkou karnevalových symbolů.

Místo toho už byla vyvěšena obvyklá postní výzdoba. Jedinými ozdobami na stolech se sněhobílými ubrusy s perforovanou výšivkou byly větvičky zimostrázu v jednoduchých bílých nádobách bez jakékoli ozdoby. Na nástěnných konzolách nebyly ani žádné drahocenné kostýmované figurky z míšeňského porcelánu, které její strýc koupil teprve předloni. Pocházely od c. a k. obchodníka se sklem Lobmeyra, který kromě drahého nápojového servisu vyráběného ve vlastní manufaktuře prodával také kvalitní porcelánové zboží od zahraničních firem. Právě u Lobmeyra kdysi strýc Stefan našel malou figurku, která ho inspirovala k výrobě moka prince z marcipánu, ochranné známky jeho slavného dortu.

Místo figurek stály na konzolách různé zelené rostliny. Nejdříve o Velikonocích budou v Café Prinzess opět převládat barevné jarní motivy.

Nicméně Žofie si vzpomněla na jinou karnevalovou sezonu, kdy jí Stefan Danzer daroval kostým mořské panny na ples v paláci Vetserových. Ucítila, jak ji píchlo na hrudi. Na tom plese se poprvé setkala s Richardem von Löwenstein. Opravdu to bylo teprve před třemi lety? Připadalo jí to jako celá věčnost.

Kdy asi zase příště zavítá sem do kavárny? Dostane od nejvyšší dvorské hofmistryně vůbec někdy dovolenou, když bude císařovna pryč? Nebo bude také muset doprovázet Sisi na jejích četných cestách a být neustále daleko od Vídně?

Ucítila, jak na ní spočinul tázavý pohled jejího kmotra. Nyní k ní přistoupil a pevně ji objal.

„Hlavu vzhůru, Fifi!“ povzbudil ji šeptem. „I tuto výzvu zvládneš. Každý týden ti budu posílat na císařský dvůr nějaké lahůdky z kavárny. Udělá ti to radost?“

Žofie přikývla. Cítila v krku dusivý knedlík. Obávala se, že se co nevidět rozpláče, ale nedokázala se přimět k jedinému slovu.

„Tak se měj hezky, drahoušku.“ Danzer ji pustil. Mina Löbová, nová zdatná vedoucí, také podala Žofii ruku na rozloučenou a popřála jí hodně štěstí.

„Jste tu vždycky srdečně vítána, slečno Žofie,“ ujistila ji. „Slibuju vám, že se o všechno dobře postarám a budu s úctou pečovat o vaši památku. Vím, jak vám všechno tady přirostlo k srdci!“ Udělala rukou rozmáchlý pohyb, kterým obsáhla celou kavárnu.

Ten dopis! Žofii polilo horko. Mina určitě použije šatnu! Zvláště teď, když už ji nepotřebuju. Nezbývá než doufat, že nenajde tajnou přihrádku v prádelníku.

Tam Žofie ukryla Maryin dopis na rozloučenou, o jehož existenci věděl jen Richard von Löwenstein. Byl to nebezpečný dokument. Obsahoval kompromitující informace o plánech Rudolfa a Mary na  společnou smrt. Protože císařský dvůr přítomnost Mary v Mayerlingu dosud oficiálně tajil, tvrdila Žofie císařovně, že dopis zničila.

To ji ovšem neuchránilo před tím, aby byla jmenována dvorní dámou. Sisi se o ni jako o osobu rozhodně nezajímala. Jediné, na čem jí záleželo, bylo dostat Žofii s jejími nebezpečnými znalostmi pod kontrolu.

Znovu ucítila v krku knedlík. Na krátký okamžik byla v pokušení vplížit se do šatny, vzít dopis z úkrytu a druhý den ho předat císařovně. Ale opravdu by jí to pomohlo?

Ne. Jen by to dokázalo, že jsem tehdy Sisi lhala, uvědomila si.

Vzpamatovala se a narovnala záda. Najednou s neklamnou jistotou pocítila, že jí ten dopis bude jednou ještě k užitku. Musela si však zároveň přiznat, že prozatím netuší, kdy a za jakých okolností se tak stane.

Ale ten den přijde. A do té doby ten kompromitující dokument zůstane tady v kavárně. Neexistuje pro něj lepší úkryt.

ČÁST PRVNÍ

Ve stínu Mayerlingu

Kapitola 1

Palác Thurnů v Herrengasse

Pátek, 1. března 1889, časně ráno

Richarda nepříjemně vytrhlo ze snu, když ho Amálie, která se ve spánku vedle něj protahovala, dloubla špičatým loktem do obličeje.

„Auvajs!“ Chytil se za nos a ohmatal ho. Samozřejmě že nebyl zlomený, Amáliino šťouchnutí nebylo tak silné. Zato bolelo jako čert. Všiml si také, že ho zebou nohy, protože z něj taky stáhla tlustou peřinu.

Ulpěl pohledem na jen zpola zatažených závěsech. Venku byla stále tma. Kachlová kamna, která vytápěla jeho ložnici v paláci Thurnů, byla teď už spíš jen vlažná.

Zaposlouchal se do dosud tichého paláce. V dálce bylo slyšet jen několik slabých zvuků. Vstávalo první služebnictvo, takže nemohlo být později než v půl páté ráno. Přesto byl nejvyšší čas, aby Amálie zmizela. Hrubě jí zatřásl ramenem, ale podařilo se mu ji jen přimět k tomu, že se nevrle otočila na druhou stranu.

S povzdechem si přikryl dekou nohy a znovu se natáhl na záda. Jako pokaždé, když se s ní miloval, připadal si pak bídný a znechucený sám sebou.

Jeho snoubenka se k němu do pokoje vkrádala téměř každou druhou noc od chvíle, kdy se poprvé sblížili jako budoucí manželé. Byla to jedna z nocí, kdy se Richard nesmyslně opil, aby otupil svou bolest ze sebevraždy korunního prince, s nímž ho pojilo pevné přátelství, ale především ze Žofiina odmítnutí. Ami ho v opilosti svedla, když se mu zdálo o Žofii. Teprve když se za svítání probudil, našel po svém boku místo ní Amálii.

Rozzuřený a zahanbený Richard jí pak nařídil, aby opustila jeho ložnici, a ignoroval ji tak dlouho, dokud se jeho snoubenka nesvěřila svému otci. Adalbert z Thurnu dal Richardovi naprosto jednoznačně najevo, že ho považuje za viníka jejich předmanželského styku, ačkoli Richard Amálii v žádném případě o její nevinnost nepřipravil. O panenství přišla už dva roky před zasnoubením s Richardem, když měla poměr s komorníkem, s nímž dokonce otěhotněla.

Přestože Amálie z Thurnu patřila k nejbohatším a nejkrásnějším komtesám z řad vysoké šlechty, byla „zkažené zboží“, jak by se o ní pohrdavě vyjádřili Richardovi důstojničtí druhové. Tehdy velmi mladá šestnáctiletá dívka nejenže už nebyla panna, čehož by si zkušený manžel o svatební noci jistě všiml. Kvůli potratu, který vedl k odhalení jejího milostného vztahu, bylo dokonce možné, že se stala neplodnou.

Adalbert z Thurnu v žádném případě nechtěl riskovat císařův hněv tím, že by nabídl dceru pod falešnou záminkou urozenému manželovi, který by mohl požadovat rozvod, kdyby se to všechno provalilo. Adalbert by tím také ohrozil svůj přístup k císařskému dvoru. Císař František Josef totiž takové porušení mravů nemilosrdně trestal, a to i ve své vlastní rodině.

Bylo tedy dobře, že Adalbertův bratranec Max, majorátní pán rodu Löwensteinů, ho požádal, aby mu půjčil peníze na splacení dluhů z hazardu, které bohužel nadělal jeho synovec Richard. Adalbert dluh splatil a zachránil Richarda před potupným propuštěním z armády, ale na oplátku mu vnutil svou dceru jako budoucí manželku.

Richard se podrobil se skřípěním zubů, protože neměl jinou možnost. Nečestné propuštění z 2. dragounského pluku ve Wiener Neustadtu, odkud byl Richard také vyslán jako štábní důstojník ke korunnímu princi, mohlo stát zchudlou, ale starobylou rodinu von Löwenstein možnost přístupu k císařskému dvoru. A to by znamenalo přerušení styků s třemi sty rodinami, které se počítaly mezi vysokou šlechtu, a tím i mezi smetánku habsburské monarchie.

Pak ale Richard potkal Žofii. Nedobyla sice jeho srdce napoprvé, ale s každým dalším setkáním se do ní zamiloval víc a víc.

Žofie byla nejlepší přítelkyní Mary Vetserové, milenky korunního prince v osudové aféře, která je oba stála před necelým měsícem život. Richard ani Žofie nedokázali tragédii zabránit. Zpočátku je to však velmi sblížilo.

Tváří v tvář chmurné budoucnosti manžela své odjakživa nemilované sestřenice Amálie se Richard nedokázal přimět k tomu, aby se zřekl Žofiiny lásky. Proto chtěl využít východisko, typické pro mnoho nešťastně ženatých manželů v habsburské monarchii, a nabídl Žofii, aby se stala jeho tajnou milenkou. To rozhořčeně odmítla. Když na ni při jejich posledním setkání v kavárně jejího strýce znovu naléhal, dokonce zdůraznila, že s ním chce napříště jednat jen formálně, jako s náhodným známým.

Takhle to vypadalo, když se Amálie před několika týdny poprvé vplížila do jeho postele. Jejich svatba musela být odložena na jaro příštího roku kvůli ročnímu smutku za korunního prince Rudolfa, během něhož byly ve Vídni zakázány jakékoli větší slavnosti, a tak Adalbert, který vůbec nevěděl o Richardových skutečných citech k Amálii, jim dokonce dovolil pokračovat v předmanželském milostném styku – za předpokladu, že se o tom nedozví služebnictvo a Richard se k Amálii bude chovat uctivě jako ke své nastávající choti.

Od té doby přicházela Amálie k Richardovi do postele v noci stále častěji. Znovu a znovu podléhal jejím trikům, jimiž mu poskytovala rozkoš, kterou by očekával spíše od profesionální nevěstky než od osmnáctileté nevěsty ze šlechtické rodiny. Jenže pak vždy sám sebou pohrdal a Amálii vnitřně proklínal. Zvlášť když mu připomínala nevěstku Olgu, kvůli níž se zadlužil natolik, že sňatek s Amálií byl jeho posledním možným východiskem.

Richard přimhouřil oči a snažil se ve tmě přečíst ciferník malých stojacích hodin. V tu chvíli uslyšel pětkrát odbíjet zvon nedaleké katedrály svatého Štěpána. Znovu zatřásl Amáliiným ramenem, tentokrát tak energicky, že se konečně probudila.

„Tak bouřlivě, můj milovaný?“ vydechla lascivně a přitiskla k němu své pružné tělo, oděné jen do tenounkého průhledného negližé.

Její ruka už zase putovala po jeho břiše dolů, ale tentokrát ji zadržel. „Na dnešní noc to stačí, Ami,“ zavrčel. „Musíš se vrátit do svého pokoje. Co nevidět sem přijdou služebné, aby zatopily v kamnech a vyprázdnily noční nádoby.“

„Oooch!“ zavrněla Amálie. „Zase mě posíláš pryč? Ale já neodejdu, dokud mi neodpovíš na jednu otázku.“

Richardovy oči si už zvykly na tmu, zvlášť když plynové lucerny na nádvoří vrhaly skrz mezeru mezi závěsy slabé světlo. Ami už byla zřejmě dokonale bdělá a dívala se na něj s výrazem, kterého se už naučil obávat. Takhle vypadala, když měla něco za lubem.

„Na jakou otázku?“ zabručel nevrle.

„Je pravda, že hraběnka Marie Louisa Larischová dohodila korunnímu princi Mary Vetserovou? Dokonce prý pomohla té rádoby komtese utéct do Mayerlingu. Proto se s ní císařovna rozešla, i když je hraběnka její vlastní neteř.“

Richard se prudce posadil, jako by ho něco bodlo. „Kdo tvrdí něco takového?“ zeptal se zostra.

Amálie se však jako obvykle nenechala zastrašit. „Můj otec a tvůj strýc Max,“ opáčila vyzývavě. „Včera jsem náhodou zaslechla jejich rozhovor, když byly dveře do kuřárny otevřené.“

„No jistě, zcela náhodou.“ Richard se snažil, aby to vyznělo sarkasticky, i když ho ve skutečnosti polil studený pot. To už si snad i všichni vrabci na vídeňských střechách štěbetají o této tragické události?

Na druhý pohled ho to však nepřekvapilo. On sám v exkluzivním vídeňském žokejském klubu, do kterého oba patřili, varoval Alexandra Baltazziho, Maryina strýce a opatrovníka, aby o tom ani nehlesl.

Alex však jeho varování hodil za hlavu. Rozhořčení jeho přátel, s nimiž sdílel především lásku k jezdeckému sportu, dělalo Maryinu strýci dobře. Zvlášť po traumatu z nedůstojného tajného pohřbu Mary, na němž mu po boku stál jako útěcha jen Richard. Na tomto pozadí i on sám – navzdory svému zármutku ze smrti korunního prince – tu a tam otevřeně souhlasil s odsouzením Rudolfova chování, které se často označovalo za nezodpovědné, či dokonce ubohé a zbabělé. Což to tak ostatně nebylo?

Opravdu Rudolfův strach z osamělé smrti ospravedlňoval zastřelení sedmnáctileté naivní komtesy, která byla ve své lásce k němu zcela zaslepená? Ať už si Richard kladl tuto otázku sebečastěji, odpověď celého těla i mysli zněla jasně: Ne.

S Ami však o této záležitosti nikdy nemluvil. To by si raději ukousl jazyk.

„Takže je to pravda?“ naléhala na něj. Senzacechtivost v jejím hlase byla nepřeslechnutelná. Sáhla po noční lampičce a rozsvítila ji, zřejmě aby si v její matné záři lépe vyložila Richardův výraz.

„Co přesně jsi slyšela?“ vyhnul se nejprve odpovědi.

„No, povídá se, že ta Mary Rudolfa…“ Amálie zjevně hledala ta správná slova, což se jí často nestávalo.

„No však víš,“ pokračovala. „Jako v tom legračním příběhu o Abélardovi a jeho milence, nejmenovala se Louisa?“

Richard byl ohromen. „Chceš tím říct, že Mary Rudolfovi…“ Teď už ani on neměl slov.

„Takže je to pravda!“ usoudila radostně Amálie. „Tahle Vetserová byla s Rudolfem tu noc, kdy zemřel. Ze žárlivosti mu uřízla penis, načež on ji ze msty zastřelil, než pak sám spáchal sebevraždu. Jak by taky mohl žít jako korunní princ bez pohlavního údu?“

Richardova bezradnost se změnila v hněv. Zabořil pěsti do peřiny, aby odolal pokušení uštědřit Amálii políček do krásného obličeje, který se nyní zkřivil do posměšné grimasy.

„Nic nevíš, a bezmyšlenkovitě papouškuješ každý nesmysl, který se doslechneš,“ obořil se na ni. „Odkud vlastně znáš tu nechutnou historku o filozofu Abélardovi a jeho milence? Mimochodem, jmenovala se Héloïse a svého svůdce nevykastrovala. To nařídil její rozhořčený strýc několika nohsledům, když se dozvěděl o poměru své neteře…,“ které bylo také teprve sedmnáct, málem dodal, ale na poslední chvíli se ovládl.

Stejně už toho o svém duševním rozpoložení prozradil příliš mnoho, jak poznal z Amáliina vítězoslavného výrazu.

„Takže Mary Rudolfa opravdu vykastrovala!“ usoudila z jeho slov.

Richard se vnitřně proklínal. „To je absurdní!“ obořil se znovu na svou snoubenku. „A teď se odsud kliď! Tak bude to?“ obořil se na ni, když se na něj Amálie vyčítavě podívala.

Ublíženě našpulila rty a konečně se zvedla z jeho postele. Hluk z podzemí paláce nyní zesílil a naznačoval, že se služebnictvo skutečně chystá nastoupit do práce.

„Povím to otci, jestli na mě budeš i nadále tak hrubý,“ pohrozila, když si oblékala hebký župan s kožešinou.

Tentokrát jí to Richard oplatil stejnou mincí. „Pak tedy řeknu tvému otci, že odposloucháváš jeho rozhovory a oddáváš se fantaziím, jež by měly být vznešené komtese zcela cizí.“

Když Amálie konečně vyklouzla ven, naprosto vyčerpaně se zabořil do polštářů.

Kam nás tragédie Mayerlingu asi ještě zavede? Najednou viděl Rudolfovu tvář v duchu tak zřetelně, jako by před ním stál osobně. Koho ještě stáhneš s sebou do propasti, ty neblahý, nešťastný muži?

Po návratu do svého tichého dívčího pokoje dala Amálie průchod hněvu a zklamání z Richardových tvrdých slov. V očích se jí zaleskly slzy vzteku, zvlášť proto, že nedosáhla svého cíle zjistit více o skandálních událostech v Mayerlingu.

Koho jiného bych se na to mohla zeptat? lámala si hlavu. Její otec by ji skutečně tvrdě pokáral. V tomto ohledu měl Richard bohužel pravdu. Najednou ji něco napadlo.

Hekticky se přehrabovala v malém stojanu na noviny z ořechového dřeva, kde měla módní časopisy a bulvární plátky. Mezi nimi byl i poslední výtisk Wiener Fremdenzeitung, který si včera vzala do svého pokoje.

Se špičkou jazyka mezi rty dychtivě přejížděla ukazováčkem po seznamu vysoce postavených hostů, kteří se právě zdržují v hlavním městě. A tentokrát jí přálo štěstí. Našla přesně tu osobu, kterou hledala.

Vídeňský Hofburg

Pátek, 1. března 1889, krátce před osmou hodinou

Žofii tlouklo srdce až v krku, když otčímova zbrusu nová ekvipáž drkotala po dlažbě hradního nádvoří k hlavnímu vchodu do Amáliina křídla, kde se nacházely císařovniny obytné prostory. Ještě předtím, při cestě z náměstí Josefsplatz, přejelo vozidlo přes Švýcarský dvůr a velkolepou Švýcarskou bránou s pozlacenými reliéfy na červeně natřeném zdivu. Žofie tomu věnovala stejně málo pozornosti jako pompéznímu pomníku císaře Františka I. v tunice římského císaře.

Kočár a za ním jedoucí pronajatý vůz se Žofiinými četnými zavazadly doprovázeli dva osobní strážci. Před vjezdem do hradního areálu jim Arthur von Freiberg musel ukázat propustku, kterou před několika dny poslala do paláce Werdenfelsových nejvyšší dvorská hofmistryně hraběnka Goëssová, a to společně s instrukcemi, kde se má Žofie v osm hodin ráno hlásit.

Žofii nejprve vadilo, že její nevlastní otec trvá na tom, že ji doprovodí do Hofburgu. Pravděpodobně také proto, aby se pochlubil novým symbolem svého společenského postavení, právě vydraženým landauerem včetně nového kočího v dosud bezvadné livreji.

Arthur včera pod záminkou, že kočár sám potřebuje, odmítl, aby jím jeho žena a dcery zajely do Café Prinzess. Místo toho je vyzvedl strýc Stefan Danzer ve své už poněkud opotřebované ekvipáži.

Čím víc se však Žofie vzdalovala od domu svých rodičů, tím citelněji jí svíral hrdlo strach z toho, co ji čeká. Nyní se landauer s trhnutím zastavil. Ještě než kočí slezl z kozlíku, jeden z osobních strážců už otevřel dveře. Žofii se při vystupování rozčilením zamotala noha do lemu nových světlehnědých sametových šatů. Málem upadla a skončila přímo v náruči osobního strážce, který jí podal pomocnou ruku.

Arthur nad její neobratností zavrtěl hlavou a následoval ji. V přítomnosti hradní stráže a kočího se zdržel jakýchkoli káravých poznámek.

Tentokrát Žofii nezavedli k Orlímu schodišti, jako tomu bylo při její audienci u Sisi před pouhými dvěma týdny. Místo toho na ni u hlavního portálu čekala uherská dvorní dáma Ida Ferenczyová, kterou znala už z první návštěvy Hofburgu. Opět byla oblečená celá v černém.

„Dobré ráno, komteso z Werdenfelsu,“ pozdravila ji Ida s přátelským úsměvem. Žofie věděla, že Idě je asi padesát let. Se svými stříbrošedými vlasy a četnými vráskami kolem úst a očí však vypadala mnohem starší. Žofie opětovala pozdrav, a přitom naznačila pukrle.

Poté se dvorní dáma obrátila k Arthurovi. Její úsměv rázem nebyl tak srdečný. „A s kým dalším mám tu čest?“ zeptala se formálně. Nyní byl zřetelně slyšet její maďarský přízvuk.

I Arthurovi zmrzl úsměv na rtech. Smekl cylindr a upjatě se uklonil. „Jsem baron Arthur von Freiberg, madam. Žofiin otec a opatrovník.“

Ida Ferenczyová natáhla pravou ruku v rukavici, na kterou jí Arthur vdechl naznačený polibek. „Děkuji vám tedy i jménem nejvyšší dvorské hofmistryně, hraběnky Goëssové, že jste sem doprovodil svou nevlastní dceru,“ zdůraznila zřetelně poslední sousloví. Krátce se zarazila. „Pokud vím, všechny formality už byly vyřízeny předem. Nebo se mýlím?“

Arthur von Freiberg zaraženě zavrtěl hlavou. „Ne, madam. Pokud je mi známo, není ani nic dalšího, co by se týkalo nového čestného postavení mé dcery,“ zůstal u toho výrazu, „a co by ještě potřebovalo objasnit.“

Ida úsečně přikývla. „Pak vám tedy ještě jednou děkuji, barone von Freiberg, a přeji vám hezký den.“ K Žofiině utajované radosti zřejmě neměla v úmyslu vzít Arthura s sebou k hraběnce Goëssové.

„A co… co bude se Žofiinými zavazadly?“ Arthur zjevně nečekal takové odmítnutí.

Ida pokynula rukou a z portálu vystoupili dva sluhové. „Vezměte zavazadla komtesy do jejího budoucího příbytku v ženském podlaží.“ Vzápětí se otočila k odchodu. „A vy mě prosím následujte, komteso. Nejvyšší dvorská hofmistryně má jako každý den nabitý program.“

Jen o chvíli později vstoupila Žofie za Idou Ferenczyovou do honosného salonu nejvyšší dvorské hofmistryně. Kromě několika bohatě vyřezávaných prosklených skříněk a komod tvořila jeho výbavu sedací souprava potažená brokátem a rozmístěná kolem kulatého stolu s leštěnou mahagonovou deskou. Na prostřeném stole se skvěl stříbrný čajový servis pro tři osoby.

Parketovou podlahu pokrývaly hebké perské koberce a stěny zdobené zelenými hedvábnými tapetami byly poseté malými obrazy a fotografiemi ve zlatých rámečcích. Fotografie byly také na nástěnných římsách a komodách. Obývací pokoj vytápěla mohutná bílá kachlová kamna, bylo tu velmi teplo. Žofie cítila, jak se začíná potit.

Z těžkého křesla se soustruženýma nohama, rovněž potaženého brokátem, se zvedla drobná stará dáma se stále – i navzdory vráskám – hezkou tváří a s jemnýma bleděmodrýma očima. I ona měla na sobě jednoduché černé šaty se stojáčkem a krajkovými manžetami, které byly její jedinou ozdobou.

Od hostů na matčině posledním návštěvním dnu, kteří se přirozeně živě zajímali o její jmenování ke dvoru, se Žofie dozvěděla, že hraběnce Goëssové je již pětašedesát let a že je ve službách císařovny téměř dvacet let.

„Žádná rakouská dáma nevydržela s císařovnou tak dlouho,“ vyjádřila se bez obalu hraběnka Anna Wilczeková. „Ale Maria von Goëss už měla zkušenosti s obtížnými představenými, když nastoupila na místo u Sisi. Koneckonců, předtím byla dvorní dámou arcivévodkyně Marie Anunciáty.“

To byla manželka mladšího císařova bratra Karla Ludvíka a matka budoucího pretendenta trůnu Františka Ferdinanda. Ačkoli jeho dosud žijící otec byl podle dědické posloupnosti nesporným následníkem Františka Josefa, nikdo nepředpokládal, že by někdy mohl nastoupit na trůn. Všichni proto alespoň neoficiálně mluvili o nejstarším synovi Karla Ludvíka jako o následníkovi trůnu.

„To je opravdu obdivuhodné,“ vložila se do hovoru Nora Fuggerová. „Zvlášť když je Maria už mnoho let také jedinou dvorní dámou německého původu. Mezi celou tou uherskou náplavou,“ dodala poněkud pohrdavě.

„Sisi ovšem také Mariu von Goëss od počátku zprostila celé řady povinností,“ vysvětlil ovdovělý bratranec hraběnky Wilczekové. „Hraběnka nemusí Sisi doprovázet na žádné z jejích četných cest. V tomto ohledu při nich Marie von Festetics pravděpodobně vykonává povinnosti nejvyšší dvorské hofmistryně častěji, než by musela oficiálně zastávat.“

Drby kolem Marii von Goëss se šířily už delší dobu. Žofie si pamatovala jen několik dalších detailů. Hraběnka ovdověla v mladém věku, dlouho předtím, než nastoupila na svůj post u císařovny. Byla považována za mírnou a dobromyslnou ženu, která se pokud možno vyhýbala všem konfliktům a potížím.

„Musela bys krást zlaté lžičky z dvorní slavnostní tabule, Fifi, aby ses dostala do sporu s hraběnkou Goëssovou,“ zažertovala hraběnka Wilczeková.

„A ani tehdy by Maria nezasáhla,“ dodala kněžna Fuggerová. „To by nechala na Sisiině nejvyšším dvorském hofmistrovi, baronu Franzi Nopcsovi. I on pochází z Uherska.“

Všechny tyto informace teď Žofii bzučely v hlavě jako roj včel, když k ní Maria von Goëss přistoupila a podala jí ruku na pozdrav. Žofie ji uchopila a znovu udělala pukrle.

„Vítejte v Hofburgu, komteso Žofie. Mohu vás oslovovat křestním jménem?“ Hraběnčin tichý hlas skutečně zněl tak jemně, jak se to Žofie doslechla. Cítila, jak se jí pomalu zklidňuje tep.

„Nechcete si se mnou dát šálek čaje? Vy také, drahá Ido?“

Ačkoli Žofie dávala po ránu přednost kávě před čajem, po usednutí ke stolu a prvním doušku nápoje, který jí hraběnka vlastnoručně nalila, jí horký čaj zachutnal.

„Co víte o svých nových povinnostech společnice Jejího Veličenstva, Žofie?“ zajímala se hraběnka.

Žofii to vyvedlo z míry. Společnice? To bylo jiné označení pro dvorní dámu?

„Zatím jsem o tom byla informována jen zběžně, Excelence,“ přiznala. Tento titul příslušel nejvyšší dvorské hofmistryni.

Ale hraběnka Goëssová nad tím jen mávla rukou. „Upřímně řečeno, nemusíme být tak formální, Žofie. Říkejte mi prostě Mario jako ostatní dámy na dvoře, když jsme mezi sebou.“

Žofii to překvapilo, a zároveň se jí ulevilo. Možná se jí u dvora přece jen nebude dařit tak špatně, jak se obávala.

„Tak mi dovolte, abych vás poučila,“ ujala se slova opět hraběnka. „V první řadě musíte vědět, že vaše povinnosti vůči císařovně sahají jen tak daleko, jak si přeje samo Její Veličenstvo. Pokud pro vás nepošle, nesmíte ji v žádném případě sama od sebe obtěžovat. To nestrpí.“

„Ach!“ vydechla bezděčně Žofie. „Čím se tedy mám zabývat místo toho?“

Hraběnka Goëssová se mírně usmála. Pohladila si dozadu pevně sčesané, zcela prošedivělé vlasy, které měla na zátylku jednoduše svázané do síťky. Toto gesto pro ni bylo charakteristické, jak si Žofie brzy všimla.

„Budete se účastnit stolování dvorních dam, nebo dokonce večeří společně s císařem Františkem Josefem, jeho dcerou Marií Valerií a případně dalšími vysokými hosty,“ vysvětlila. „Pokaždé na to obdržíte zvláštní pozvánku. Naše drahá císařovna však obvykle chybí. Nejraději večeří sama ve svých komnatách.“

„Dobrá!“ Žofie přikývla na znamení, že rozumí.

„Kdyby Její Veličenstvo někdy zatoužilo po vaší společnosti, je jednou z vašich povinností jí předčítat, když o to požádá, ačkoli je to vlastně úkol naší milé Idy. Možná vám také nadiktuje jeden nebo dva dopisy. Její Veličenstvo však už téměř neposílá pozvánky.“

Žofie znovu přikývla. To vše jí nepřipadalo příliš obtížné.

Hraběnka si ji pozorně prohlížela. Pak se jí v očích šibalsky zalesklo. „Je však pravděpodobnější, že vás císařovna požádá, abyste ji doprovázela na jejích dlouhých procházkách a toulkách. Má ve zvyku chodit na takové túry téměř každý den, nejen na cestách. Při pobytu v zámečku Villa Hermes také za každého počasí navštěvuje oboru Lainzer Tiergarten – stejně jako zámecké zahrady v Schönbrunnu, když tam pobývá.“

Hraběnčin úsměv se prohloubil. „Ve svých necelých devatenácti letech jste přece jen mnohem mladší než dámy Festeticsová a Ferenczyová. Určitě by vám poděkovaly, kdyby příště nemusely tolik pochodovat, že ano, milá Ido?“

Oslovená dvorní dáma s kyselým úsměvem přikývla. „S přibývajícími roky se opravdu cítím stále méně schopná zvládat takovou námahu. Císařovna to naštěstí už co nejvíc zohledňuje. Ale máte samozřejmě pravdu, drahá Mario. Žofie by nás v tomto ohledu mohla skvěle nahradit. Zvlášť když se naše drahá Charlotta chystá zasnoubit a očekává se, že nejpozději do konce roku bude muset ze své funkce odstoupit.“

Charlotte von Majláth byla třetí Sisiinou uherskou dvorní dámou, kterou Žofie znala také díky klevetám na matčině posledním návštěvním dnu. Byla také mnohem starší než Žofie, ale podstatně mladší než Ida Ferenczyová a Marie Festeticsová.

„Samozřejmě se také zúčastníte všech dvorských slavností a budete plnit své reprezentační povinnosti, Žofie,“ pokračovala hraběnka. „V letošním roce smutku budou bohužel zrušeny velké světské slavnosti a plesy.“ Její výraz se zachmuřil.

„Doufám, že máte dostatečnou garderobu?“ přešla okamžitě k neškodnému tématu.

„Mám, Excelence, vážená Mario,“ ujistila ji Žofie.

Malé barokní nástěnné hodiny odbily půl deváté. Hraběnka vzhlédla. „Ach, teď si musím pospíšit. Baron Nopcsa mě očekává, abychom si spolu promluvili.“

„Má milá!“ Vstala a znovu natáhla ruku k Žofii, která se také rychle zvedla. „Všechno ostatní vám vysvětlí drahá Ida. Viďte, Ido, že ukážete Žofii její komnatu a vysvětlíte jí dvorní etiketu. A všechno ostatní, co potřebuje vědět.“

„A abych nezapomněla, milá Ido,“ hraběnka, ačkoli už odcházela, ještě jednou otočila hlavu. „Především připravte Žofii na zítřejší slavnostní přísahu. Je naplánována na devátou hodinu ráno v úřadu nejvyššího dvorského hofmistra.“

Palác Thurnů v Herrengasse

Pátek, 1. března 1889, ráno

Richard nespokojeně složil poslední noviny z denního tisku, který odebíral Adalbert z Thurnu. Byly to Wiener Zeitung, konzervativní periodikum jako všechny noviny v paláci Thurnů.

V rubrice „Ze zahraničí“ byl zmíněn spekulativní článek o motivu sebevraždy korunního prince Rudolfa, který vyšel v Münchner General-Anzeigeru. Wiener Zeitung kritizovaly článek za šíření divokých spekulací o údajném spiknutí Rudolfa proti jeho otci Františku Josefovi, které se nezakládají na pravdě. V článku z Bavorska byl Rudolf obviněn, že se spojil s maďarskými nacionalisty, aby se nechal předčasně korunovat uherským králem.

„To je ale nesmysl!“ souhlasil Richard s Wiener Zeitung. „Rudolf, který byl vždy kritický k dvojvládí v monarchii, jako spojenec nacionalistů a povstalců! No to snad není pravda!“

Toho dne hned časně zrána už podruhé čelil nevýslovným zvěstem, které se šířily u příležitosti Rudolfovy smrti. Mary Vetserová však nebyla v Münchner General-Anzeigeru zmíněna.

To Richarda také rozčílilo. Po Rudolfově sebevraždě zpočátku doufal, že se plný rozsah tragédie rozhodně nepodaří utajit a že císařský dvůr bude muset alespoň uznat Maryinu existenci, když už ne přesný průběh její smrti. Vyšetřovací komise jmenovaná úřadem nejvyššího dvorského hofmistra však předložila svou závěrečnou zprávu pouhých dvanáct dní po Rudolfově sebevraždě, a o Mary Vetserové se v ní nezmínila ani slůvkem.

Oficiálně tak byla tato kauza uzavřena jak pro císařský dvůr, tak pro vládu premiéra von Taaffe. Samozřejmě aniž by přinesla nějaké převratné nové poznatky. Všichni chtěli na celou tragédii co nejrychleji zapomenout a vrátit se ke každodenní práci. O to víc se šířily fámy.

Richard si povzdechl. Před ním stál téměř nedotčený talíř s vystydlou omeletou a opékanou šunkou. Diskuze s Amálií mu už ráno zkazila chuť k jídlu. Ona sama zřejmě trucovala a nechala si snídani donést do pokoje, což Richardovi jenom vyhovovalo.

Adalbert z Thurnu se už vydal na schůzi akcionářů Vídeňské tramvajové společnosti, v níž byl majitelem značného podílu. Včera večer se pokoušel s Richardem na toto téma promluvit, ale mladý muž mu odpovídal pouze jednoslabičně. Buržoazní obchody jeho budoucího tchána zajišťovaly sice prosperitu i jemu, Richardovi, ale přesto mu byly srdečně lhostejné.

Mnohem víc ho naopak zajímalo, co s ním teď bude. Jak bylo jeho povinností, týden po Rudolfově smrti se vydal ke svému dragounskému pluku ve Wiener Neustadtu, aby se hlásil do služby. K jeho údivu mu bylo sděleno, že v tuto chvíli pro něho nemají uplatnění, protože všechna kapitánská místa jsou obsazená.

Krátce nato obdržel oficiální dopis od velitele pluku, aby nadále setrval k dispozici ve Vídni. Od té doby čekal den co den na konkrétní rozhodnutí.

Jako obvykle se natáhl po šálku s kávou a ušklíbl se, protože jeho dvojitá černá káva mezitím také vychladla. Nápoj byl tak hořký, že ho chtěl vyplivnout zpátky do hrnku, když vtom se ozvalo zaklepání na dveře malé jídelny, kde rodina obvykle snídala. Richard kávu překotně spolkl, což vyvolalo prudký záchvat kašle. Kvůli slzícím očím jen nezřetelně poznal Siebera, prvního sluhu v paláci Thurnů. Příchozí držel v ruce malý stříbrný podnos.

„Co… co se děje?“ zalapal po dechu Richard, který byl v rozpacích, že ho sluha zastihl v tak trapné situaci.

„Odpusťte, že jsem vás vyrušil, urozený pane!“ Tento pozdrav Richardovi na náladě nepřidal.

V celé Vídni bylo zvykem oslovovat šlechtice jejich titulem, i když jim nepatřil. Přesněji řečeno, směl ho užívat pouze rodový majorátní pán, který se zavázal k takzvané primogenituře, tedy dědické posloupnosti, při níž se celý rodový majetek i šlechtický titul předával pouze nejstaršímu mužskému potomkovi.

Tak tomu bylo i v případě Löwensteinů. Protože Richardův strýc Max měl jako majordomus dva syny, pozbyl Richard po zbytek života právní nárok na titul „hrabě“. Přesto ho tak obvykle oslovovali, zejména jednodušší lidé, kteří si v tomto ohledu nejspíš nevěděli rady.

Pouze zde, v domě Thurnů, se úzkostlivě dbalo na to, aby se používal pouze zástupný titul „urozený pán“, jímž se zdůrazňovalo jeho podřízené postavení, jak Richard záhy vytušil. Zbývalo jen doufat, že ho jeho tchán Adalbert jmenuje dědicem, protože kromě něho neměl žádné jiné blízké mužské příbuzné. To by Richardovi zajistilo alespoň majetek, když už ne hraběcí titul.

„Tak proč mě obtěžuješ?“ dodal Richard nevlídně, když zase popadl dech.

Sluha, po několik desetiletí cvičený v zachovávání chladné hlavy v obtížných situacích s panstvem, ani nemrknul a uklonil se. „Ještě jednou vás prosím o shovívavost. Kurýr právě doručil tento dopis. Jsem si jistý, že to budete chtít okamžitě vzít na vědomí.“

Richardovi se zrychlil tep. Sáhl po písemném vzkazu, otočil ho a podíval se na pečeť. Kromě jiných symbolů na něm byla zobrazena i císařská dvouhlavá orlice.

Richardovo srdce se rozbušilo ještě rychleji. Beze slova mávl rukou na sluhu, aby odešel, a rozlomil pečeť. Pak si přečetl ručně psanou zprávu. Byla stručná a výstižná a obešla se bez zdvořilostních frází.

Příští pondělí 4. března v půl osmé ráno se dostavte do mého paláce na Augustiniánské baště.

Podepsán arcivévoda Albrecht Rakousko-Těšínský

Žofiin pokoj na ženském podlaží v Hofburgu

Pátek, 1. března 1889, asi jedenáct hodin dopoledne

Žofie se stále ohromeně rozhlížela po velmi prostě zařízené místnosti, v níž ji Ida a její nová komorná Franzi právě nechaly samotnou. Předstírala před Franzi únavu a vyjádřila přání trochu si odpočinout před obědem, který byl naplánován na půl jedné v dámské jídelně. Prozatím se smířila se zklamanou tváří dívky, kterou by jistě ráda poznala blíž.

Dokonce i ve srovnání s jejím pokojem v paláci Werdenfelsových, jehož nábytek se během let poněkud opotřeboval a kvůli otčímově chronické lakotě nikdy nedošlo k jeho výměně, se tato komnata nedala označit jinak než jako „nuzná“.

I cesta do nové komnaty pro ni byla náročná. Poté co Ida Ferenczyová pozvala Žofii na vydatnou snídani do dobře vytopené jídelny dvorních dam, která se nacházela v blízkosti salonu nejvyšší dvorské hofmistryně, ji dokonale zaskočil ledový chlad v ponurých chodbách Hofburgu. Přestože měla na sobě kožešinou podšitý plášť a rukavice, byla jí zpočátku strašná zima. To se změnilo, až když následovala Idu po fyzicky náročném, stále strmějším schodišti do třetího patra Leopoldinského křídla Hofburgu, kde se nacházel takzvaný Fräuleingang neboli ženské podlaží.

„Tady odnepaměti žije celý ženský dvůr,“ vysvětlila jí Ida. „Dříve měla v tomto patře ložnici i vrchní dvorská hofmistryně. Dnes však hraběnka Goëssová obývá svůj vlastní malý apartmán v blízkosti císařovniných komnat v křídle zvaném podle manželky Josefa I. Amalienburg. Žije zde také Marie Festeticsová, a dokonce i císařská kadeřnice Fanny Feifalková. Její Veličenstvo si vždy přeje, aby měla Fanny nadosah ruky.“ Do Idina hlasu se vloudil podtón, jako by to kadeřnici nepřála. V dnešním rozhovoru se Žofií to nebylo poprvé.

„My ostatní z císařovnina dvora, tedy Charlotte von Majláth, vy a moje maličkost se budeme muset spokojit s místnostmi na ženském podlaží.“ Žofie v zoufalství z nuzoty jejich budoucího domova, kam nyní dorazily, poslouchala jen na půl ucha.

V místnosti bylo totiž také docela chladno, i když Franzi zatopila v malých kamnech, která stála v koutě. Žofie až dosud očekávala, že ve svém pokoji najde jedny z moderních kachlových kamen, jež znala z paláce Werdenfelsových a která vytápěla i salon hraběnky Goëssové a jídelnu dvorních dam.

Tato kamna nejenže vypadala mnohem lépe než jejich litinové protějšky v jejím pokoji. Byly také vytápěny z chodeb za nimi, takže z nich nemohl unikat kouř a neznečišťovaly tak stěny a stropy. V její komnatě však byly strop nad kamny i stěna za nimi šedočerné.

Kromě toho byl zbytek interiéru mnohem opotřebovanější a ošuntělejší než jakýkoli nábytek v některém z pokojů pro služebnictvo v paláci Werdenfelsových. Ani nábytek se k sobě nehodil. Několik kusů bylo vyrobeno z různých druhů dřeva.

Na pravé straně místnosti stála úzká postel. Alespoň že byla zastlaná hřejivou péřovou přikrývkou. Zpod postele vykukoval malovaný nočník s pokličkou.

Pod malým oknem, kterým do místnosti pronikalo jen trochu denního světla, stál odřený toaletní stolek se slepým zrcadlem. Hned vedle se nacházela hliněná mycí souprava s mísou a džbánem v dřevěném stojanu. Byl pěkně pomalovaný jarními květinami, ale během používání se na několika místech otloukl.

Naproti posteli byly hluboké, částečně rohové skříně, jejichž dubové dveře byly také mírně poškozené, ale k Žofiině úlevě do nich Franzi už uložila celý její šatník.

Na podlaze ležel opotřebovaný plyšový koberec, závěsy u okna byly z jednoduché bavlněné látky. Bylo tu několik plechových petrolejových lamp a jeden nebo dva svícny. Žofie už dříve slyšela, že císař František Josef byl spíše odpůrcem všech novinek, jako je tekoucí voda nebo plynové osvětlení, ale přesto očekávala, že v jejím novém bydlišti takové vybavení najde. V každém pořádném vídeňském domě to totiž už byla běžná záležitost. Některé budovy měly dokonce moderní elektrické osvětlení.

Nábytek doplňoval malý stolek a dvě nepohodlně vypadající židle s vysokými vyřezávanými opěradly.

Žofie se zmateně rozhlédla. „Je tady někde taky koupelna?“ zeptala se Idy.

Ta se pobaveně usmála. „Na konci chodby, hned vedle záchodu,“ vysvětlila. „Franzi vám později ty místnosti ukáže. Na koupání se vede seznam zájemkyň. Pokud chcete do koupelny, je nutné se přihlásit. Teplá voda se musí nejprve vynést po třech schodištích ze studny na dvoře a pak ohřát na lázeňských kamnech.“

„Na to ovšem tady máme čeledíny a lazebnice,“ vyložila si Ida správně Žofiin vyděšený pohled. „Franzi je zodpovědná pouze za to, že vám ráno přinese teplou vodu na mytí a vyprázdní vaši noční mísu.“

„To druhé asi nebude nutné. Dávám přednost záchodu,“ vysvětlila Žofie. S hrůzou si vzpomněla na dny, kdy ji otčím zamykal v pokoji, protože odmítala uposlechnout předvolání k císařskému dvoru. Používání nočníku bylo to nejnepříjemnější a také nejtrapnější pro služebné, které ho musely poté vyprázdnit a vypláchnout.

Ida užuž otvírala ústa, jako by chtěla něco namítnout, ale pak si to zřejmě rozmyslela. „To záleží jen na vás, Žofie.“ Podle jejího jemného pousmání Žofie vytušila, že pokud jde o záchod, nejspíš tu ještě bude nějaké čertovo kopýtko. Prozatím to však nechala být, protože se už nechtěla na to dál vyptávat.

„Z vaší tváře čtu, že se necítíte jinak než já nebo Marie Festeticsová, když jsme před mnoha lety poprvé spatřily přidělené pokoje. I my jsme se upřímně zhrozily nad chudým vybavením. Ale pokud se ve službách císařovny osvědčíte, Žofie, časem vám schválí přiměřenější nábytek. Ani jedna z nás se nikdy nepřestěhuje do Amáliina křídla jako Marie Festeticsová, protože nepatříme k vyšší šlechtě, přičemž ve vašem případě je tu ještě záležitost…“ Ida se zarazila a kousla se do rtů.

Od chvíle, kdy spolu posnídaly, bylo Žofii jasné, že Ida Ferenczyová jako císařovnina důvěrnice zná pozadí jejího jmenování ke dvoru. Možná už od toho dne před třemi týdny, kdy Žofii přivedla na audienci k Sisi. Ale k její úlevě bylo Idě očividně proti mysli, aby toto nepříjemné téma dále rozebírala. Místo toho změnila téma hovoru.

„Pečlivě se ujistěte, že jsou všechny lampy zhasnuté, když budete opouštět pokoj,“ upozornila ji. „Celé toto křídlo již před několika staletími zcela zničil požár. Pouhých osm let poté, co ho nechal postavit tehdejší císař Leopold I.“

„Než odejdu, chtěla bych vám ještě něco říct, drahá Žofie,“ prohlásila Ida. „Snídaně, na kterou jsem vás dnes pozvala, byla bohužel výjimkou. V horní polici této skříně najdete trochu nádobí a také konvici na vodu. Dvorní dámy totiž obvykle snídají ve svých pokojích. Nejlepší je, když služebná přinese ingredience z dvorní kuchyně na sklonku odpoledne předchozího dne. Pokud to služba u císařovny dovolí, sejdeme se nejdříve na společný oběd v dámské jídelně v Amáliině křídle.“

Sotva za sebou Franzi zavřela dveře, Žofie se posadila na jednu ze židlí, která byla skutečně tak nepohodlná, jak vypadala. Teď litovala, že odmítla polštářky a ozdobné dečky, které jí chtěla dát matka s sebou. Vzhledem k rozsahu jejího šatníku a očekávanému přepychu v Hofburgu se to zdálo opravdu nadbytečné.

Jestlipak matka tušila, co mě tady čeká? ptala se sama sebe.

Pak se snažila zrekapitulovat a zpracovat všechny informace, které jí Ida u snídaně sdělila o životě u dvora a o přísaze, která se měla konat zítra.

Už věděla, že jako členka císařského dvora je povinna mlčet o všech vnitřních záležitostech. Netušila však, že to navíc také musí odpřisáhnout. A už vůbec ne, že se to po ní žádá jen proto, že není plnohodnotnou dvorní dámou v družině císařovny Sisi. To se dozvěděla až od Idy.

„Dvorní dámou ve službách člena císařské rodiny se může stát pouze ta žena, která prokáže nejméně šestnáct urozených předků v nepřerušené linii generací, po osmi z otcovy i matčiny strany. Tím spíš, když jde o službu u panujícího Veličenstva,“ vysvětlila jí Ida.

Zvláštní postavení starobylých šlechtických rodů nebylo pro Žofii ničím novým. Věděla, že jen takové osoby jsou považovány za „hodné přístupu k císařskému dvoru“. Přesto na to úplně zapomněla, když ji rodiče překvapili zprávou, že ji Sisi jmenovala do svého doprovodu.

Přinejmenším můj nevlastní otec to určitě dobře věděl, uvědomila si. Zaplavil ji nevýslovný vztek. Nejspíš mi to uvážlivě zatajil, aby ještě neposílil můj odpor. Nebo mu to bylo jedno. Pokud jsem totiž Idu správně pochopila, tak mezi dvořankami Sisi je několik výjimek, které tento požadavek rovněž nesplňují.

Jednou z nich byla kadeřnice Fanny Feifalková, která se však při reprezentativních příležitostech neobjevovala. „Kdysi ovšem musela složit přísahu i ona, protože byla jen prostou služebnou. Kdyby neuměla tak neobyčejně obratně zacházet se Sisiinými vlasy, jež jsou pro císařovnu vzácnější než jakýkoli šperk, nikdy by se k Jejímu Veličenstvu tak nepřiblížila.“

Žofie měla z jejího vysvětlení dojem, a nebylo to toho dne poprvé, že Ida nemá kadeřnici ráda. „Jak se ta dáma vůbec dostala k císařskému dvoru?“ zajímala se.

Ida nechala otázku bez odpovědi a k Žofiinu velkému překvapení začala mluvit o sobě.

„Před vámi jsem byla druhou výjimkou, Žofie. Pocházím jen z malé uherské venkovské šlechtické rodiny. Dodnes není jasné, jak se moje jméno dostalo na seznam uherských dvorních dam, z nichž si Sisi měla vybrat. Všechny ostatní byly rodem ze starobylé vysoké šlechty a splňovaly tak požadavky pro jmenování na císařský dvůr. Možná za tím stál pozdější maďarský premiér Gyula Andrássy, s nímž se císařovna i já dodnes přátelíme. Ale přesně to nevím.“

Žofie se s touto informací chvíli vnitřně vyrovnávala. „Jste u dvora už hodně dlouho, že?“ Neodvážila se položit svou původně zamýšlenou otázku, totiž jak se Idě v té době dařilo mezi všemi výše postavenými, a navíc rakouskými dvorními dámami.

Ida to zřejmě vytušila a podle toho odpověděla. „Ve službách císařovny jsem od podzimu 1864. Letos uplyne čtvrt století od mého nástupu do funkce. Zpočátku jsem byla ve Vídni docela osamělá. V té době v oboře Lainzer Tiergarten ještě nestála Hermova vila. Císař ji předal své manželce až v roce 1887 po dokončení stavby. Sisi tedy žila buď zde v Hofburgu, nebo na zámku Schönbrunn. A Sisiina tchyně, arcivévodkyně Žofie, byla stále naživu.“

Ida se odmlčela. Vrásky kolem úst se jí prohloubily. Chvíli se zdálo, že zvažuje, zda má mluvit dál. Nakonec pokračovala.

„Jste ještě velmi mladá, Žofie, a narodila jste se tedy mnoho let po svatbě Veličenstev v roce 1854. Nicméně jste již bezpochyby slyšela, že mezi Jejím Veličenstvem a arcivévodkyní existovalo velké napětí.“

Žofie přikývla.

„Když mě císařovna jmenovala na svůj dvůr, arcivévodkyně Žofie a celý tehdejší dvůr to považovali od Sisi za další urážku poté, co si již prosadila Lily Hunyadiovou jako první uherskou dvorní dámu a Paulu Königseggovou jako nejvyšší dvorskou hofmistryni. Tehdy se Sisi začala více či méně otevřeně vymezovat proti své tchyni. Zpočátku to dávala najevo především neskrývanými sympatiemi k uherskému lidu. Císařovna se začala učit maďarsky, a právě to byl důvod, proč do své družiny jmenovala další uherskou dvorní dámu, aby si mohla tento jazyk dennodenně procvičovat. Skutečnost, že její volba padla na mě, však byla pro Sisi zároveň příznivá i nepříznivá.“

„Jak to myslíte?“ Teď byla Žofie opravdu zvědavá. „Rakousko-uherské vyrovnání“, jak bylo formální rozdělení habsburské monarchie na Rakouské císařství a Uherské království nazváno, se uskutečnilo v roce 1867, tři roky před jejím narozením. Žofie vyrůstala v době po rozdělení říše, a proto o něm nikdy nepochybovala. Teprve z hodin dějepisu u sester salesiánek se dozvěděla, jak energicky se Sisi tehdy zasazovala o toto zrovnoprávnění.

„No, já jsem od samého počátku císařovnina oddaná přítelkyně,“ vysvětlila Ida. „A neměla jsem závazky vůči nikomu z vysoké šlechty. Arcivévodkynina klika se mě samozřejmě nejprve pokusila naverbovat jako špionku. Tyto snahy pochopitelně ztroskotaly.“ Ida se hrdě udeřila do hrudi. Její tmavé oči, které půvabně kontrastovaly se stříbrošedými vlasy, zářily.

„To bylo pro Sisi velmi příznivé. Po jmenování Lily Hunyadiové a Pauly Königseggové to byl její třetí triumf. Týkal se nejprve nejbližších osob v jejím bezprostředním okolí, které si císařovna chtěla konečně vybírat sama. O něco později se otevřeně postavila proti arcivévodkyni a přiměla svého manžela, aby propustil matčina sadistického oblíbence hraběte Gondrecourta z funkce vychovatele mladého korunního prince Rudolfa.“

Ida se zarazila a najednou se zatvářila smutně.

„Možná že v tomto pro Rudolfa strašném roce, který strávil v moci toho netvora, tkví kořen všeho pozdějšího neštěstí,“ poznamenala tiše, jakoby sama pro sebe. Její pohled nepřítomně zabloudil do dálky.

Žofie se jí tentokrát na nic nevyptávala. Richard von Löwenstein, který se s Rudolfem přátelil, jí jednou vyprávěl, že Gondrecourt tehdy teprve šestiletého chlapce v noci budil ze spánku výstřely z pistole. Rudolfa také podroboval léčbě studenou vodou a dalším nelidským metodám zocelování, aby z citlivého chlapce vytvořil „skutečného muže a pravého vojáka“, jak si přál císař František Josef.

I ona znovu pocítila již známý smutek z událostí v Mayerlingu a tiše se oddala svým chmurným myšlenkám.

Náhle ji však něco napadlo. „Promiňte, drahá Ido. Očekává se, že všechny dvorní dámy budou chodit v černém?“

Ida se nyní také vytrhla ze zamyšlení a zavrtěla hlavou. „Od té tragédie nosí císařovna samozřejmě jen černou. A Maria Goëssová, Marie Festeticsová, s níž se dnes večer setkáte, a moje maličkost děláme totéž, abychom byly solidární s její nekonečnou bolestí.“

Ida se na Žofii zkoumavě podívala. „Ale předepsané to není. A protože Její Veličenstvo zatím téměř neznáte, ani bych vám to nedoporučovala. Mohlo by působit vtíravě, kdybyste stůj co stůj chtěla navodit dojem, že sdílíte Sisiin zármutek. Dnes večer si vezměte róbu bez výstřihu, nejlépe jednobarevnou, v tlumené barvě. Myslím, že je to vhodnější než černé šaty.“

Ida samozřejmě předpokládala, že Žofiin šatník takovou toaletu obsahuje. A opravdu to tak bylo. Žofie poprvé pochopila, proč ji matka na císařský dvůr tak bohatě vybavila.

„Ale nechtěla byste mi říct něco víc o tom, jak jste se tu měla během prvních měsíců? Zmínila jste se, že to mělo příznivý dopad i na císařovnu. A děkuji vám za dobrou radu, Ido,“ dodala tiše.

„Je to tak,“ potvrdila Ida. „Sisi si skutečně vynutila mé jmenování, ale byla nucena dodržovat dvorní etiketu. Protože jsem neměla a nemám předpoklady předepsané pro mé postavení, je mi dodnes upírán titul dvorní dámy. Stejně jako Řád hvězdného kříže, který dříve či později obdrží všechny ostatní dvorní dámy. Proto nemám vlastní byt v Amáliině křídle. Tak se snažili císařovnu mým prostřednictvím ponížit.“

Najednou se šibalsky usmála. „Ale nepodařilo se jim to. Přestože mě arcivévodkyně Žofie a její doprovod zcela ignorovali, jsem dodnes císařovninou nejbližší důvěrnicí. Už v prvním roce mi nabídla tykání. I když se o to snaží sebevíc, není ani Marie Festeticsová, nástupkyně Lily Hunyadiové, Jejímu Veličenstvu tak blízká jako já.“

Aha, pomyslela si Žofie. I mezi uherskými dvorními dámami tedy panuje konkurence, pokud jde o císařovninu přízeň.

„Přesto jste se zmínila, že jste byla zpočátku velmi osamělá,“ připomněla Idě opatrně její první slova.

Ida přikývla. „Představte si, že jste Rakušanka mezi samými Maďarkami, které vámi opovrhují kvůli vaší národnosti a nízkému původu. V té době jsem ještě neuměla německy tak dobře jako dnes. Ani nejvyšší dvorská hofmistryně Paula Königseggová si se mnou nevěděla rady, protože ona zase neuměla maďarsky.“

Ida si povzdechla. „Naštěstí byla na Sisiině dvoře ještě jedna uherská dáma, Lily Hunyadiová, s níž jsem mohla konverzovat ve své mateřštině. Když se pak provdala, nastoupila na její místo koncem roku 1871 Marie Festeticsová.“

„Marie ovšem splňuje kritérium vysokého šlechtického původu,“ dodala s téměř neznatelným podtónem hořkosti. „Stejně jako všechny ostatní Maďarky, které se následně připojily k družině Sisi.“

„A jaký je váš titul ve službách Jejího Veličenstva?“

„Oficiálně jsem Sisiina předčitatelka. Jistě si vzpomínáte na ranní poznámku hraběnky Goëssové v tomto smyslu. Váš oficiální titul bude promeneuse, tedy společnice. Ať už to nakonec znamená cokoli.“

Žofie se na okamžik zamyslela a rozhodla se, že překoná obavy z následující otázky.

„Jste tedy současnou nejvyšší dvorskou hofmistryní znevýhodněna ve srovnání s ostatními dvorními dámami? Zvláště když hraběnka von Goëss je Rakušanka?“

K jejímu překvapení se Ida pousmála.

„To ne, má drahá. Nebo upřímně řečeno, kdyby tomu tak bylo, nikdy bych si toho nevšimla. Hraběnka von Goëss se na svém postu udržela tolik let především díky svému velkému taktu a zdrženlivosti. Jako nejvyšší dvorská hofmistryně má vlastně nejvyšší postavení mezi všemi urozenými dámami u dvora, které nejsou příbuzné císaře. Ale toho si při Mariině skromném vystupování sotva všimnete.“

Žofie si teď něco uvědomila. „Proč Sisi nemá uherskou nejvyšší dvorskou hofmistryni?“

Ida se už široce usmála. „Výjimky potvrzují pravidlo. Sisiina první nejvyšší dvorská hofmistryně, kterou jí po svatbě vnutila její tchyně, byla Rakušanka, ale provdaná za Maďara z knížecího rodu Esterházyů. Neustále tehdy velmi mladou císařovnu poučovala a povyšovala se nad ni. Její nahrazení Paulou Königseggovou, která neodpovídala svým společenským postavením, byla první úspěšná vzpoura Sisi proti panovačné arcivévodkyni.“

„Proč Paula Königseggová nebyla hodna svého postavení?“ zajímala se Žofie. „Copak taky neměla šestnáct vysoce urozených předků?“

Ida se krátce zasmála. „Takové porušení dvorské etikety by se pravděpodobně dodnes netolerovalo. Ačkoli císařovna si nyní prosadí téměř vše, co chce. Ale tohle by bylo pořád ještě nemyslitelné!“

Pak pokračovala s vážnějším výrazem. „Paula Königseggová nepochází z knížecího, ale pouze z ,prostého‘ hraběcího rodu. Což u císařského dvora neznamená nic menšího než to, že není ze společensky vážené rodiny. Sisi tehdy postavila extrémně přísnou dvorskou hierarchii na hlavu. Kněžny teď totiž musejí vzdávat úctu prosté hraběnce.“

Žofie náhle pocítila náznak rezignace. Jak by se mohla vůbec zorientovat v této džungli oficiálních pravidel a neoficiálních prohřešků proti dvorské etiketě?

Ale Ida už pokračovala. „Paula byla původně také dvorní dámou Sisi a její blízkou důvěrnicí během prvních let u dvora. Když se provdala za hraběte von Königsegg, musela ze služby u Sisi odejít. O několik let později pak císařovna prosadila její jmenování nejvyšší dvorskou hofmistryní, a dokonce jmenovala jejího manžela svým nejvyšším dvorským hofmistrem. Ale to se povedlo jen na pár let.“

„Protože se proti nim spiklo dvorské prostředí?“ domýšlela se Žofie.

Ida zavrtěla hlavou. „Ne, protože Paula Königseggová se bohužel chovala nepřátelsky i vůči nám Maďarkám u dvora, a přitom maďarsky neuměla ani se nesnažila tento jazyk naučit. V důsledku toho se dostávala do stále větších rozporů s císařovnou a nakonec spolu s manželem své dosavadní postavení ztratila.“

„Aha!“ To bylo jediné, co Žofii napadlo. Zvlášť když jí ze všech těch informací už začínalo hučet v hlavě.

„Poté byly na tyto pozice jmenovány dvě osobnosti, které se dodnes vyznačují jediným: totiž tím, že si nikdy nepálí prsty a nechávají všemu volný průběh, pokud se zachová vnější zdání. Ani hraběnka Goëssová, ani uherský nejvyšší dvorský hofmistr baron Nopcsa dnes nehrají u dvora významnou roli.“ Idin hlas teď zněl trochu pohrdavě.

Podívala se Žofii přímo do očí. „Tak si ode mě nechte poradit i v tomhle, milá Žofie! Chovejte se co nejméně nápadně a dávejte pozor, abyste se s nikým nedostala do sebemenšího konfliktu. U hraběnky Goëssové byste totiž nenašla žádnou oporu, i kdybyste byla sebevíc v právu. Maria by se jako vždy do ničeho nepletla.“

Na Žofiině tváři se nepochybně projevila narůstající stísněnost a nejistota.

„Teď bych vás ale měla odvést do vašeho pokoje a nechat chvíli o samotě, abyste si před obědem odpočinula. O dalších zvláštnostech dvorské etikety vás budu informovat jindy.“ Ida se chystala vstát od snídaňového stolu.

Žofie ji však gestem zadržela. „Prosím povězte mi, co mohu očekávat při zítřejším slavnostním složení přísahy? Jak to kdysi probíhalo u vás?“

„Bože, na to jsem teď skoro úplně zapomněla!“ Ida se lehce plácla rukou do čela.

Pak se jí ve tváři objevil neurčitý výraz. „Já jsem nikdy přísahu neskládala,“ přiznala upřímně. „Vím jen, že ve vašem případě císařovna na tomto ceremoniálu trvá.“

Žofie se zničehonic cítila strašně sklíčeně. „A k čemu přesně se mám zavázat?“

Ida se na ni přísně zadívala. „Především k vaší absolutní mlčenlivosti, Žofie. O všech minulých i budoucích událostech týkajících se císařského dvora. Domnívám se, že vy sama nejlépe víte, oč přitom asi hlavně jde.“

Žofie cítila, jak jí vlhnou oči. Nemohla se ubránit pocitu, že se potvrdily její nejhorší obavy. Pravděpodobně zde v Hofburgu povede stinnou existenci, kdy ji císařovna bude bezvýhradně ignorovat a ostatní členové dvora se jí budou vyhýbat. A to všechno jen proto, aby nikdy neprozradila své kompromitující informace o skutečném rozsahu tragédie v Mayerlingu.

Ida zřejmě uhodla, nač Žofie myslí. Znovu se s vřelým úsměvem spontánně chopila její ruky. „Ale nezoufejte, má drahá. Dokonce jsem slyšela, jak císařovna naznačila, že by vás po přísaze ráda vzala na důležitou procházku. Kam, to neprozradila ani mně, ani Marii Festeticsové, která z toho byla velmi rozladěná. Tak hlavně teď proboha neklesejte na mysli!“

Žofii připadalo, že to se snáze řekne, než udělá, když si konečně na chvíli lehla na měkkou postel ve svém skromném pokoji. Za spánky jí pulzovala mírná bolest hlavy. Co všechno ji asi čeká v téhle jámě lvové, kterou jí císařský dvůr už nyní připomínal?

Kapitola 2

Jídelna dvorních dam v Hofburgu

Sobota, 2. března 1889, večer

„Tak co, milá Žofie? Jak jste se cítila při ceremoniálu přísahy?“

Marie Festeticsová, vedle Idy Ferenczyové nejdéle sloužící dvorní dáma císařovny Sisi, se jí na to zeptala svým trochu chraplavým hlasem. Přitom si ji prohlížela lorňonem, který jí groteskně zvětšoval pravé oko.

Žofie cítila, že se červená, zvlášť když se na ni upíraly pohledy ostatních dvorních dam u stolu. Právě dojedly dezert a stále ještě vysedávaly u melanže a cukrovinek.

„Bylo to…,“ hledala správná slova, „trochu neobvyklé.“

Marie Festeticsová se jízlivě zasmála. „To si dovedu představit, má drahá. Jste přece první urozenou dámou z císařovnina dvora, která byla podrobena této proceduře. I když nízkého společenského postavení,“ dodala demonstrativně. „Přísaha se totiž týká jen obyčejných úředníků a lokajů.“

„Marie!“ zasyčela Ida Ferenczyová na svou krajanku, a přitom ji lehce šťouchla do boku. Ta si však jejího zásahu nevšímala a nepřestávala se na Žofii dívat lorňonem.

„No tak, nechcete nás podrobněji informovat? Rozhlédněte se přece kolem stolu! Ostatní dámy jsou také velmi zvědavé. Že ano, drahá Fredi?“

Posledními slovy se Marie Festeticsová obrátila na dvorní dámu arcivévodkyně Marie Terezy Portugalské, princezny z Braganzy. Byla to mladá šlechtična v Žofiině věku z knížecího rodu Taxisů ve službách současné manželky arcivévody Karla Ludvíka, mladšího bratra císaře Františka Josefa.

Žofie cítila, jak v ní narůstá prudká nechuť. Jakkoli jí byla Ida Ferenczyová na první pohled sympatická, Marie Festeticsová se jí nezamlouvala. Při jejich první večeři včera večer ji ta arogantní Maďarka ani slovem nepozdravila.

„Nesmíte Marii zazlívat její zdrženlivost!“ snažila se ji včera večer uklidnit Ida, které neunikl Žofiin tichý hněv, když se vracely z Amáliina křídla ke vchodu do ženského podlaží. „I ona to měla na císařovnině dvoře zpočátku velmi těžké. Císařova matka, arcivévodkyně Žofie, ji rovněž zcela ignorovala, takže od té doby si Marie vypěstovala odpor k většině rakouských dvorních dam.“

„Ale dnes ráno jste se mi přece zmínila, že vám se kdysi stalo totéž,“ namítla Žofie. „A vy nejste tak odmítavá!“

Ida jen pokrčila rameny. „Marie je pravděpodobně citlivější než já. Koneckonců pochází z vyšší šlechty a v Uhrách a ve svém předchozím postavení dvorní dámy zřejmě nebyla na takovou neúctu zvyklá. Zvlášť když se zpočátku zdráhala vstoupit do císařovniných služeb.“

Žofie na to zpočátku nereagovala. Jestli se jí zdála nějaká vlastnost pro popis Marie Festeticsové jako dvorní dámy naprosto nevhodná, pak to byl výraz „citlivá“.

O to víc ji těšil už tak dost srdečný vztah s Idou Ferenczyovou a její dobře míněné rady. Kromě Marie a Idy neměla včera večer černé šaty žádná z dalších dvorních dam. Žofiiny šedé hedvábné šaty s vysokým výstřihem a stojáčkem z krémové krajky byly mimořádně vhodné, jak jí ukázal letmý pohled na ostatní dvořanky.

K jejímu údivu měly Ida Ferenczyová i Marie Festeticsová dnes večer opět stejné černé šaty jako včera. Ve stejné antracitové róbě se objevila i Charlotta Majláthová. Žofii neunikly Mariiny závistivé pohledy, které vrhala na její tmavě modré šaty se šedou krajkovou vsadkou.

Uherský ženský šatník zřejmě nebyl tak bohatý jako Žofiin nebo šatník dvorní dámy Friederiky z Taxisů. Friederike, kterou všichni oslovovali jen přezdívkou Fredi, měla totiž také jiné hnědé šaty, napohled sice obyčejné, ale ve skutečnosti z těžkého hedvábí.

Marie Festeticsová dál upírala pohled na Žofii. Od Idy věděla, že Festeticsová slouží císařovně už více než sedmnáct let. Obě Maďarky byly téměř stejně staré. Marie Festeticsová letos oslaví padesáté narozeniny.

V mládí byla Marie považována za krasavici. Dnes už z toho moc nezbylo, uvědomila si Žofie, zatímco stále přemýšlela, co říct o poněkud všedním obřadu přísahy, který proběhl za několik minut. Mariiny tmavé vlasy byly protkané šedivými proužky. Husté obočí si však zachovalo původní barvu.

Její tváři dominovaly výrazné oči, nyní obklopené drobnými vráskami, a velký špičatý nos. Téměř černé oči hleděly bystře a pronikavě. Zdálo se, že jim téměř nic neunikne. Marie měla stejně jako Ida navzdory svému pokročilému věku velmi štíhlou postavu. Sisi, která si sama dávala záležet na svém vzhledu, by nejspíš těžko tolerovala ve svém bezprostředním okolí korpulentní dvorní dámy.