Přeložil Pavel Pokorný

THE MAN BURNED BY WINTER

Copyright © 2022 by Peter Zacharias Jr.

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Pavel Pokorný, 2023

ISBN 978-80-242-9044-7

Obsah

- Prolog

- ČÁST PRVNÍ

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- ČÁST DRUHÁ

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- ČÁST TŘETÍ

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- Kapitola 47

- Kapitola 48

- Poděkování

- Poznámka překladatele

Pro mou matku Lornu.

A pro každého, kdo má sen.

Prolog

Padá sníh

Bude z ní třetí. Další dílo čeká na dokončení. Představoval si tahy štětce, připomínající pohyby kouzelné hůlky, a tichounký zvuk dotýkaného plátna. Pod zavřenými víčky viděl plátno, půl metru na metr. Všechny obrazy byly vždycky vyvedené v neutrálních tónech: odstíny bílé, šedé a černé, jako dokonalé fotografie.

Jedinou barevnou skvrnou byl podpis v pravém dolním rohu, jako velká krůpěj vody – nebo krůpěj stékající krve.

Na pleť jí v závanech větru padal sníh. Kromě zmrzlých slz, které zanechaly na lících uhlově černé stopy od maskary, byla celá odhalená tvář bledá jako křída. Byla krásná, připomínala dokonale rozkvetlou růži. Oči jako z modrého skla zíraly vzhůru do bezhvězdného nočního nebe, odkud se do závějí dole snášely nadýchané vločky. V mihotavém třpytu sněhu se v řídké mlze choulily stromy bez listí. Skrz holé větve spatřil rozsvícené reflektory tahače: dvě bdělé oči, mléčně bílé a neodbytné. Z půlkilometrové dálky vypadal tahač na dálnici jako autíčko na hraní. Zafoukal vítr, kamion zaskřípal a zmizel za zatáčkou.

Byl s ní zase sám.

Zahleděl se nahoru, mezi zasněžené olšové a dubové větve; tu a tam se ozvalo tiché prasknutí, jak některá povolila. Stromy přežívají krutou zimu tím, že zpomalí všechny své vnitřní procesy a usnou.

Ležela opřená zády o strom a její prsa byla stejně porcelánově bílá jako sníh kolem ní. Nespala. Byla mrtvá. Vytvořil dokonalého sněžného anděla. Z nebe se snesla vločka a přistála jí něžně na tvář; dotkl se jí kloubem prstu v rukavici a zmizela. V popelavě světlých vlasech byly zapletené polámané větvičky a chuchvalce mrtvé hlíny. Rána v hrudi byla sice velká, ale konečně už přestala krvácet. Dívčiny holé nohy pomalu pokrývalo bělostné moře; než ji najdou, zaplaví je úplně.

To bude třetí tělo, které policie najde, ale až se tak stane, nebudou k jeho dopadení o nic blíž, než když našli to první. V ústech jí naleznou stopy lubrikantu z ochrany, ale nebudou odpovídat ničemu nalezenému u předchozích obětí. Budou hledat cizí vlas, krev, otisk prstu, semeno, ale nic nenajdou. Snaží se vyřešit komplikovanou skládanku, od které nemají ani jediný dílek. Něco jim sice nechá, ale oni nebudou vědět, co to je. Složil fotografii na čtvrtinu, uzavřel ji do plastového sáčku a nacpal ji dívce do úst. Byla to jen kopie. Originál jim pošle zanedlouho.

Ležela tam, teď se dívala na něj. Shrnul jí vlasy z ramen dozadu. Zmrzlé slzy vypadaly na jemné pleti jako rampouchy. Nechal to tak.

Byla lehká. Přinesl ji sem z nedaleké boudy pro rybáře. Bouda byla malá, ale jeho potřebám vyhovovala. V noci byla neviditelná, měla černé zdi, krvavě rudou kovovou střechu a zborcenou dřevěnou podlahu. Na protilehlých stěnách měla dvě maličká okénka; těmi by ta dívka rozhodně nemohla prolézt. Od nejbližší silnice je dělilo půl kilometru, od dálnice Route 169 skoro kilometr. Napřed týden sledoval okolí, jestli sem někdo nechodí. Když se nikdo neukázal, dospěl k rozhodnutí, že je to perfektní místo.

Ji sledoval ještě déle. Číhat v záloze, pronásledovat, skrývat se ve tmě – to miloval. Dávalo mu to pocit neviditelnosti. Moci. Pod okrajem tmavé baseballové čepice se mu potily vlasy, v podpaží měl na tričku vlhké skvrny, vyboulené kalhoty.

Vypadal nenápadně. Měl na to nadání. Nesnažil se včlenit do společnosti. Jako kluk se nepočurával, neubližoval zvířátkům, netrpěl oidipovským komplexem. Jistě, odmalička ho přitahovalo násilí, ale kterého kluka nepřitahuje? Věčně si hráli venku na četníky a na zloděje, na kovboje a na indiány – bůhví, jak se tomu má říkat dneska. Nikdy nezapomene, jak jako devítiletý vzal poprvé do ruky otcovu pušku, winchestrovku model 70. Obdivně na ni hleděl, leskla se a v dětských rukách mu připadala těžká. Také nikdy nezapomene, jak na něj matka křičela, že už na ni nikdy nesmí sáhnout. Později pochopil, proč se tak zlobila: puška byla nabitá.

Ještě teď se mu vracela myšlenka na tu noc, která všechno změnila. Nedaleko od jejich domu došlo k vraždě; slyšel, jak se o tom matka a otec šeptem baví u večeře. Když byl čas na večerní zpravodajství, rodiče vypnuli televizi. Ale bylo toho plné město, takže se to brzo dozvěděl. Holku znásilnil a ubil k smrti kluk, se kterým se rozešla. Marcy Knightovou s jejími prsy velikosti D znal každý a Billy Simms byl pobuda a parchant. Stalo se to jen pár kilometrů daleko, neodolal nutkání vykrást se ven. Pozdě večer, když všichni spali, vyklouzl z domu a oblečený do černého, aby splynul s tmou, ujel na svém sedmirychlostním kole Mongoose Switchback tři kilometry. Ulice Grouse Creek Road se nacházela v otevřené krajině, kolem rostla tráva, plevel a pole ječmene. Stál tam osamoceně sem tam nějaký dům nebo stodola, ale v noci všechno pokrývala tma.

Byl na to kolo ještě trochu malý, vysoké a tvrdé sedlo mu připadalo jako koňské, tlačilo ho do kostnatého zadku. Před domem zpomalil. Ve vlasech, které mu neuměle stříhala matka, se mu začínal perlit pot. Pustil kolo na obrubník. Kolem domu byla ještě natažená žlutá páska. Podlezl ji.

Dveře byly zamčené. To se dalo čekat. Ale napadlo ho, že třeba nechali otevřené nějaké okno, aby trochu vyvětrali zápach. Postupoval rychle od jednoho k druhému a za každé zatáhl. Měl štěstí, vzadu v domě okno povolilo. Odsunul ho a vlezl dovnitř. Bolestivě se opřel žebry o parapet. Bude to tam mít odřené, možná se mu udělá i modřina, ale na tom mu nesešlo. Cvakl vypínačem mohutné baterky Maglite, kterou sebral doma pod dřezem. Blikla a ozářila pokoj netečně žlutým světlem. Vkradl se do ložnice a spatřil krvavé cákance na zdi a na manželské posteli. Zamířil na ně kužel světla. Ten pohled ho fascinoval. Matrace byla uprostřed promáčklá. Marcy Knightová, pomyslel si, zatímco obdivoval její krev.

V pokoji to bylo cítit, ale plesnivá temnota a mrtvolný zápach mu nevadily. V prudké záři baterky to vypadalo, jako by se strop pod světelným kuželem bortil a kroutil, než se ztratí ve tmě. Starý kobereček měl šeredně šedou barvu. Na podlaze stály očíslované žluté značky. Posvítil si na ně baterkou, na rudé čáry a cákance na koberci, na jasný otisk podrážky velké tenisky. Když ustoupil, aby viděl na všechno najednou, vrazil do toaletního stolku se zrcadlem, nad kterým se vznášela hořká vůně spreje na vlasy a máty.

Zaslechl cinknout klíče, měl pocit, že je někdo u dveří. Zhasl baterku, utíkal k oknu a vyskočil ven. Když přelézal parapet, roztrhl si kalhoty. Zavřel za sebou okno tak tiše, jak to jen šlo, běžel ke kolu a hnal se domů. Šlapal do pedálů, po čele mu stékal pot, v mokrých vlasech cítil studený vítr. Představoval si, že je Billy Simms ve chvíli, kdy pod ním umírá Marcy Knightová.

Ráno ho probudila matka. Jestli hned nevstane, zmešká autobus. Vyskočil z postele, ucítil, že má mokré prádlo a spatřil malou skvrnu na flanelovém prostěradle. Když matka přišla ustlat, také to uviděla. A on zalhal.

Řekl jí, že znečistil postel, protože mu nahnalo strach, když se dozvěděl o té vraždě. Políbila ho na čelo a řekla mu, že to nic, že to otci neřekne. Sundala prostěradlo a převlékla ho do školy. Choval se, jako by se nic nezměnilo, ale změnilo se všechno. Od té chvíle seděl ve třídě a snil o tom, jak Billy zabil Marcy. Snil o bolesti a o krvi.

Po léta studoval lidi, jako byl on sám. Dobře věděl, jak probíhá vyšetřování vražd. Studoval obhajobu a trestní řízení, analyzoval, jak pracují sérioví vrazi a proč některé dopadnou. Přečetl si všechno, co mohl sehnat o psychologickém profilování. Měl proč se o ty věci zajímat, zabil už čtyřikrát a nemínil přestat. Patřil k nim, i když se mu termín sériový vrah nezamlouval. Lišil se od nich. Říkal si, že je lepší. Uvažoval, kdy asi policie konečně zveřejní jeho – jejich – tajemství. Že ta těla něco spojuje. Že je tu sériový vrah a země tisíce jezer, Minnesota, je jeho loviště.

Jak mu asi budou říkat, až dokončí svou práci?

I se zavřenýma očima ji cítil před sebou, studenou a mrtvou. Zvedl vysílačku, sevřel prsty knoflík ovládání hlasitosti a otočil jím. Ozval se praskot a hučení hlasů, pak ženský hlas dispečerky a nějaký naléhavý hovor probíhající na jiném kanálu. Naslouchal a cítil, jak mu na teplou pokožku padá mokrý a studený sníh. Ledový vítr mu nahnal husí kůži po celém těle.

… 10-83… bar U Hicka… Opakuji, výtržnost v baru U Hicka. Jde o…

Pár minut poslouchal, pak otevřel oči, pohlédl na ni – a málem se usmál. Vypnul vysílačku, otočil se na patě a nechal ji tam. Než přijde policie, jeho šlépěje dávno zmizí, budou smazané ze světa, stejně jako je smazaná ona. Boty se mu bořily až po kotníky do bílého oceánu. Propadaly se hlouběji a hlouběji, jako kdyby šel po pohyblivém písku. Chlad se mu vloudil ke kotníkům a do ponožek. Svaly zad a lýtek křičely bolestí, ale ta bolest byla osvěžující.

Policie si bude muset pospíšit. Jestli si dají načas, obraz už nebude perfektní. Blíží se vlna teplého počasí; dokonale bílý sníh zešediví a rozbředne, dívka zbrunátní a zmodrá a začne přitahovat vrány. Představa těch tlukoucích křídel a drásajících spárů ho vyváděla z míry – myšlenka na to, jak jí vyklovávají oči a vytrhávají jí maso, jak ničí jeho mistrovské dílo.

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

27. listopadu 2017

COS TO UDĚLALA?

Detektiv Tess Harlowová uslyšela hlas a prudce se posadila na posteli. Otevřela oči, žíla na hlavě jí pulzovala. Zarachotila rukojeť na nočním stolku, vyjela zásuvka. Tess sevřela v dlani rukojeť pistole SIG Sauer P226. Nikde nikdo. Další noční můra.

Tenhle hlas jí dlouho připomínal čokoládové sušenky, co se jen rozpustí v puse, čerstvě upečené, rovnou z trouby. Když byla malá, mohla ještě předtím, než se daly péct, olízat z vařečky těsto. A teď ten hlas – uvidíš sám – tak to řekla otci.

I předtím spávala neklidně, ale před měsícem to ještě šlo. Lehávala se zavřenýma očima a vnímala, jak o půlnoci zazní huš splachované toalety. Jak mezi jednou a druhou hodinou v noci praská podlaha pod náměsíčnou paní Crawfordovou bydlící o patro výš. Tyhle věci jí však nebránily celou noc usnout. Ani vraždy či nezvěstní.

Ale co jí přistál na stole tenhle případ, pronásledoval ji pocit, že ji ze tmy ode stěn sledují stíny.

Začalo to potom, co našli první tělo. Ten hrozný řez přes hrdlo oběti…

A po druhé a třetí vraždě se to ještě zhoršilo. V temnotě se vznášel děs. Vnímala, jak praská ve vzduchu. Když ležela v posteli a zoufale se pokoušela usnout, zatímco jí srdce bušilo jako splašené, pronásledovalo ji cosi zlověstného. Měla pocit, že tuší, co to je.

Strach.

Převlékla se z velkého nočního trička do denního oblečení. Učesala si vlasy a spletla si je do copu, vzala si pouzdro s pistolí, postavila na kávu a roztrhla obal proteinové tyčinky.

Tess načmárala na vývěsku své jméno a čas a vlekla se do místnosti 6B. Příchod 9.12. Promnula si oči, za kterýma jí bušila bolest, a pak teprve jemně zaklepala na dveře označené jmenovkou Janice Harlowová. Než stiskla kliku, na podlahu se snesl jeden osamělý okvětní lístek.

Při pohledu na tu jmenovku se Tess vždycky zašklebila. Janice Harlowová už přece neexistuje, tedy v podstatě ne. Od té události její matka nepromluvila – ne doopravdy. Krátce potom, co se to stalo, se u ní Tess jednou odpoledne stavila. Matka měla na sobě pořád totéž pyžamo, co na ní viděla posledně, a všude se rojily ovocné mušky. Banány změkly a zčernaly. Tessin táta už nebyl. Při jejím šíleném pracovním rozvrhu nezbyla jiná možnost než pečovatelský dům.

Pokoj nebyl bůhvíjak vybavený. Ustlaná postel. Levná televize a v ní Janiciny seriály. Kuchyňský kout, prázdný stůl, váza s uschlou kyticí. V lenošce vyplétané mořskou trávou seděla jako prkno Janice Harlowová ve flanelovém kostkovaném pyžamu, v klíně staré noviny.

Tess přistoupila ke křišťálové váze, vytáhla z ní suché růže a vyměnila je za nové květiny. „Ahoj, mami.“

Matka na ni zírala s bezduchým úsměvem. Neumírala. Nebyla stará. Ale co se to stalo, už se o sebe nedokázala postarat. A nemluvila. Ani se svou jedinou dcerou.

Tess byla u toho, když její matka identifikovala ty dva muže, kteří byli teď na svobodě. Janice Harlowová tehdy jen pokývla hlavou a zamumlala jediné slovo. Vločka.

O několik týdnů později vyzvali Tess Harlowovou, aby jako příbuzná identifikovala otce. Na matku se neobrátili, nebyla jim nic platná – uzavřela se do vlastního světa. Když ho Tess naposled viděla živého, bylo to zároveň poprvé, co ho viděla plakat – opravdu plakat. Řekl, že selhal. Když se ho zeptala, jak to myslí, odpověděl: „Pomáhat a chránit.“ Pochopila. Joe Harlow byl pohřben na hřbitově Calvary v Itasce. V Minnesotě to nebylo právě nejvhodnější roční období na kopání hrobu. Pamatovala si, jak jela po Road 169 kolem hřbitova a viděla Tommyho-Johna Michaelse – který na rozdíl od svého slavného jmenovce nehrál baseball, ale reprezentačně americký fotbal –, jak teple oblečený řídí rypadlo.

Zatímco matka zírala na ztlumenou televizi, Tess vytáhla z kapsy potištěný kus papíru a rozbalila ho Byl to článek z Valley Chronicle. Pohlédla na titulek a jméno autora.

BITVA ANDĚLŮ A DÉMONŮ

Rooker Lindström

Než to mohla přečíst nahlas, uslyšela, jak matka něco brumlá. Když zvedla hlavu, spatřila, že Janice zírá na stejný novinový článek jako posledně. Svírala papír v prstech, jako by měla artritidu. A v tom okamžiku splynula z jejích rtů ta mrazivá slova, stejným hlasem, který Tess pronásledoval ve snech, hlasem, který nebyl mámin. Tahle žena mluvila jako posedlá, jako kdyby to pronášel nějaký jiný hlas někde za jejími zády.

„COS TO UDĚLALA?“

Na zlomek vteřiny se Tess vážně podívala matku, ale hned co nejrychleji uhnula hlavou před tím prázdným upřeným pohledem. Nestihla si ale utřít slzy, které se jí začaly řinout z očí. Beze slova chvátala ke dveřím a bez ohlédnutí je za sebou zavřela. Tvář se jí chvěla. Popotahovala, plakala jako malá holčička. Když se pomalu přestala třást, pořádně se vysmrkala, odkašlala si, protože ji škrábalo v krku, a štípla se do popelavě bílé jizvy na bříšku prstu.

Když podepisovala odchod v knize návštěv, zavalitá vrátná za přepážkou se ji snažila utěšit: „Bude v pořádku, zlato.“

Tess pohlédla na jmenovku přišpendlenou na její blůze a odpověděla: „Aspoň jí oblečte něco jiného než to zatracené pyžamo, Margery.“

Když odcházela, myslela na démony.

Jsi na tenkém ledě, Harlowová. Brzo pod tebou praskne.

Cestou na stanici si za volantem v duchu přehrávala chabě zastřenou výhrůžku velitele Larssona. Zbývá jí pár týdnů, možná jen dnů, než ji přeloží nebo degraduje. Zrovna Larsson, který je jako velitel ukázkou povaleče. Sám se v kanceláři neukázal už přes měsíc. A když už je oblaží svou přítomností, jen se tam motá a povaluje a působí dojmem, že napůl spí. Jí ale dal mimořádně málo času na to, aby dopadla sériového vraha, a zatím s tím její tým nijak nepokročil. Mají jen tři mrtvé ženy, dvě zavražděné stejným způsobem, ale u všech tří nechal vrah vizitku. Pokaždé to byla černobílá fotografie – fotografie místa, kde bylo tělo naaranžováno – s krvavě rudou kapkou v pravém dolním rohu.

Když vkročila do místnosti, překvapilo ji, že všichni členové týmu už sedí u svých stolů. Detektivové Vic Sterling, Xander Whitlock a Martin Keene pracovali ve skupině uprostřed, detektivové Elias Cole a Millie Langstonová seděli u stěn. Tess mívala dřív stůl proti Martinovi, než ji povýšili na vedoucí týmu.

„Hej, Tess,“ obrátil se na ni detektiv Vic Sterling s nakousnutou obloženou bagetou v ruce.

„Jak se můžete hned po ránu cpát tímhle humusem, Sterlingu? A jestli mi něco chcete, jsem pro vás šéfka.“

„Šéfko.“ Zasalutoval jí s bagetou v ruce a po dlani mu stékal olej, ocet nebo nějaká jiná tekutá substance. „Keene nám zrovna řekl o tom vašem nápadu s Lindströmem. Co s tím magorem chcete dělat? Máte v úmyslu přibrat k vyšetřování našeho hlavního – ne, našeho jediného podezřelého?“

„Je to moje rozhodnutí.“

Whitlock odtrhl od rtů plastový kelímek. „Špatné,“ zamumlal.

„Co jste to řekl?“ chtěla vědět.

Dál hlučně srkal kávu, rty od mléčné pěny. Výmluvně mávl paží a hřbetem ruky si utřel ústa.

„Poslyšte,“ řekla a posadila se na okraj desky prázdného stolu. „Bude jen konzultant bez pravomocí. Chci prostě zkusit, jestli nám nebude nějak užitečný.“

„Vždyť je to pisálek. Jak nám má pomoct? Napíše do novin sloupek o vrahovi? Ušetřete nám čas a zatkněte ho, nebo…“ Xander namířil ukazovák do vzduchu, jako kdyby ho právě osvítilo, „… nebo ho prostě rovnou zastřelte.“

„Chcete zůstat v týmu, Alexandere?“ zeptala se ho Tess významně.

Naježil obočí. „Musím vám připomínat, že je to syn Gunnera Lindströma? Jen říkám, že sotva se tu ten maník zčistajasna vynořil, začaly se všude zjevovat mrtvoly, jako když člověku naskakují pupínky.“

Sterling si znovu vehementně ukousl ze své bagety, zatímco se mu z druhého konce sypal salát a nakládaná okurka. „Máte s pupínky asi zkušenosti, co?“ zeptal se plnými ústy, vyprskl drobky a setřel je ze stolu na podlahu. Tess si všimla, jak Millie Langstonová znechuceně krčí nos.

„Jděte do prdele,“ zkřivil ústa Whitlock. „Je to on. Jsme idioti, jestli si chceme malovat, že není.“

„No,“ poznamenal Keene, „dokud mu to nedokážeme, musíme ho brát jako nevinného.“

„Mimochodem, není to sloupkař,“ oznámila Tess. „Je to novinář. Deset let psal o zločinech. Publikoval články o sériových vrazích, podrobné profily. A ano, Xandere, jeden sériový vrah ho vychoval. A byl obětí Šílence, Tatea Meachuma – kterého dopadl. Třeba nám dokáže poskytnout nový úhel pohledu.“

„Pořád si nemyslím, že by kvůli tomu byl kvalifikovanější než kdokoliv z nás,“ řekl Cole. „No ale je to vaše rozhodnutí.“

Tess si promnula nevyspalé oči a vstala. „Poslyšte, netvrdím, že je kvalifikovanější, ale má v této oblasti jisté zkušenosti. Na kolika případech sériových vražd už kdo z nás pracoval?“ Rozhostilo se výmluvné ticho. „Tak si projděme, co máme.“

„Tři ženy,“ zareagoval Sterling. „Věk od cirka pětadvaceti do něco přes třicet. Všechny tři bělošky, blondýny, výška sto šedesát až sto sedmdesát tři centimetrů, váha pětapadesát až sedmdesát kilogramů.“

Cole navázal: „Na tělech obětí ani na navštívenkách jsme nenašli žádné stopy vrahovy DNA. Zavražděné měly podlitiny na tvářích, na těle a hýždích. Nefatální zranění nožem na trupu a na břiše. Smrtelné bodnutí nožem – pravděpodobně loveckým – do hrudní kosti. Poškozená poševní stěna.“

„Volání na horkou linku?“ zeptala se Tess.

„Jen pár pošuků – falešná doznání a šprýmaři,“ odpověděl Keene. „Vypadá to na praváka. U posledních dvou obětí došlo k téměř identickému úderu rukou do tváře zprava.“

„Máme tři mrtvé,“ shrnula to Tess. „Takže Keene, Cole a Whitlocku – vy tři znovu důkladně prozkoumáte oblasti, kde byly oběti naposled spatřeny, každý jednu.“

Whitlock si zvrátil zbytek nápoje do úst a poklepával na dno, dokud nebyl kelímek prázdný. „Nikdo nic neviděl. Nemáme žádné očité –“

„Já vím. Věřte mi, že to vím. Ale nemůžeme čekat, až se objeví další tělo. Zkuste to prostě znovu. Je to na vás, jak se k tomu postavíte. Zkuste příbuzné, přátele, známé. Dejte mi vědět, jestli na něco narazíte. Langstonová –“ Millie Langstonová seděla v diplomatické póze a ťukala špičkou pera o podložku. „Vy dál hledejte společné rysy obětí. Fyzické podobnosti, práce, vzdělání, cokoliv. Třeba zvládnete zúžit prostor, kde byly naposled viděny nebo odkud je unesl. Možná zjistíme jeho loviště.“

Langstonová už zuřivě psala na klávesnici. „Jdu na to, šéfko.“

Xander rozmáčkl kelímek v dlani. „A kam se chystáte vy?“

„Navštívit pana Lindströma. Nespustíme z něj oči. Čert ví, jestli nám bude užitečný – po tom, co se stalo jeho synovi, nemá rád policii –, ale chci to zkusit.“ Domluvila a měla se k odchodu.

„A co velitel?“ zajímal se Keene.

Tess už popadla ze židle bundu a odpověděla mu přes rameno: „Larsson mi může políbit prdel. Jedeme, Martine.“

Tess prošla dvoukřídlými dveřmi a zašklebila se, když se jí do šíje zakousl mráz pronikající pod bundu. Zatáhla si zdrhovadlo až pod bradu, ale měla pocit, že se ta zima jen rozlézá hlouběji ve vnitřní izolaci bundy. Bezděčně se zachvěla. Nad hlavou jí mdle svítily zářivky osvětlující garáž. Blikaly jako tichý oheň, některé byly cítit jako spálené vlasy.

Tess zmáčkla tlačítko na přívěsku, cvaklo to a dveře vozu se otevřely. Vklouzla dovnitř, rychle za sebou zavřela a stejně tak rychle vypudila z plic studený vzduch. Na zpětném zrcátku visel na krátkém řetízku služební průkaz. Dotkla se ho prstem – tím, na kterém měla jizvu ve tvaru sněhové vločky. Pak se nadechla a nastartovala.

Kapitola 2

27. listopadu

Probudil ho zvuk kapající vody. Zvolna obrátil zrak ke stropu. Do prdele. Promočená stará prkna nad jeho hlavou se bortila, drželo je jen pár rezavých hřebíků. Mezonetová dřevěná chata se rozpadala. Na zboření a nevhodná k obývání, znělo vyjádření kontrolora. Stavba měla problém se základy, snad zapracovali termiti, snad dřevomorka; mohl jen doufat, že tam není azbest, i když věděl, že nejspíš ano.

Když otec zemřel, zanechal mu tuhle chatu. Jedna z mála věcí, jež Rookerovi kdy dal – když nepočítáte těch pár výprasků, kterých tedy nebylo jen pár, a nevyžádané rady, jak být chlap. Už tehdy to tu bylo na spadnutí.

Začátkem devadesátých let překřtil bulvár tuhle chatu s nějakými devadesáti čtverečními metry na Lindströmovo panství.

Kdyby tu stěny mohly mluvit, nemluvily by, ale křičely.

Člověk neobeznámený s tím, co se tu před lety odehrálo, by viděl jen barabiznu na soukromém půlakru, kde teplé sluneční paprsky pronikají mezi větvemi starých ořechovců na pozemek dost velký na to, aby si tam mohly hrát děti, nemluvě o úžasné vyhlídce na jezero Deer Lake. Rooker měl nejlepší vzpomínky na tohle místo z dětství, hlavně na teplý, neprostupný a temný les. Byla tam taková tma, že jste si mohli dát ruku před obličej a neviděli jste ji, pokud zrovna nelétaly roje světlušek nebo se neleskla hladina jezera.

Za letních nocí vypadaly ty světlušky jako stovky žárovek, které se rozsvěcejí a zhasínají někde desítky metrů daleko. Nikdy je nechytal. Seděl daleko od otce a pozoroval, jak ty spousty mrňavých jantarově zbarvených světýlek žhnou a pohasínají. Slyšel občasné zacvrčení odněkud z mokré země i neustálé šumění stromů a pořád víc těm světluškám záviděl. Jeden mrňavý brouček mu přistál na předloktí, zadeček mu svítil jako přístavní maják, pak se zachvěla křidélka a tykadla a najednou nevěděl, jestli tam ještě je, nebo je pryč. Oni mohli zmizet. Proč on ne?

Rooker se vrátil do přítomnosti. Když se podrbal na hlavě, prsty mu uvízly v neuspořádaném uzlu vlasů barvy mléčné čokolády. Zavřel oči. Nemohl doufat, že by se mu povedlo znovu se ponořit do přerušovaného a neklidného spánku, vrátit se ke světluškám. Ačkoliv mu tahle stranou stojící chata poskytovala klidné prostředí, pořád spal špatně. Když byl jeho syn Britton ještě nemluvně, Rooker se věčně budil uprostřed noci, jen aby ho zkontroloval: 1.43, 2.35. 3.49, 5.01. A někdy prostě nespal a zoufale ležel v tom nemilosrdném tichu – v tom hrozném, naléhavém zvonění –, poslouchal a čekal na jakýkoliv zvuk.

Zvedl se a rozhlédl se po místnosti. Prostěradlo se válelo zmuchlané na podlaze; nikdy se neobtěžoval tím, že by ho natáhl na matraci. Měl jen deku pod sebou a silnější deku na sobě. Skrz zdi, skrz okna, skrz dřevo pronikala minnesotská zima. I tady uvnitř bylo tak chladno, že viděl rozmazaně a pálily ho chlupy v nose. Obloha venku byla zahalena šedými mraky. Klenula se nad ním jako náhrobní kámen.

Zvuk kapající vody neustával. Ze střechy teklo do dvacetilitrového plastového kbelíku postaveného u postele. Našel ho venku plný pavučin, tvorů a jejich výkalů, ale stačilo ho rychle vypláchnout a na tohle se hodil. Už byl plný skoro po okraj.

Zabouchání na dveře znělo podobně jako bušení v jeho hlavě. Když pokračovalo, zamžoural ke stropu, ze kterého se snášel jemný prach. Pak vstal a vyhlédl mezi tlustými a třicet centimetrů širokými prkny, kterými byla zatlučená okna. Dřevo prken bylo ještě pevné, i hřebíky byly mnohem novější než ty, které držely pohromadě střechu. Muž si poškrábal tři dny staré strniště a štěrbinou mezi prkny si rychle prohlédl venku stojící auto a jeho registrační značku. V čerstvě napadaném sněhu stál tmavošedý Ford Taurus, neoznačený, s tónovanými skly. U přední značky se za mřížkou chladiče skrývala dvě výmluvná světla. Obou si všiml. Znamenala detektiva.

Tohle auto neviděl poprvé, před několika dny ho sledovalo, když se vydal do města nakoupit pár nezbytností. Vzpomněl si na toho bezdomovce před obchodem, na červené šňůře měl uvázaný nákupní vozík plný krámů. Prašivé šedé vousy, prošedivělé vlasy čouhající zpod špinavého kulicha, stará vojenská bunda z Vietnamu. Díval se tomu veteránovi přes rameno, jestli nezahlédne nějaký pohyb ve Fordu Taurus, a pak si všiml jeho nohou, zanícených a popraskaných do živého masa. Bez přemýšlení si zul boty, stáhl si své děravé ponožky a podal mu je.

„Dík,“ pronesl muž tichým, chraplavým hlasem. Ale to, co řekl pak, zapůsobilo na Rookera jako ledové sevření kolem zápěstí. „Ty seš ten Lindströmův synek, co?“

„Ne,“ odpověděl a vsunul bosé nohy do studených hlubin svých bot. „To si mě s někým pletete.“

Když bušení neustávalo, podvolil se svému osudu; dříve nebo později, jednou se s tím detektivem setkat musí. Z mělké horní zásuvky vytáhl tričko a cestou po špičkách dolů po schodech si ho natáhl. Staré dřevo při každém došlápnutí hlasitě protestovalo. S kalhotami se neobtěžoval, jen si upravil rozkrok boxerek, aby něco nečouhalo. Cestou ke dveřím popadl ze stolku u křesla láhev levné vodky a dal si hlt. Tekutina cestou do žaludku pálila, ale trochu ho probrala. Dveře nechtěly povolit a pohnuly se až poté, co s nimi několikrát zacloumal. Pootevřel jen natolik, aby viděl část její tváře a prozkoumal její drobnou, ale statnou postavu.

„Zdravím, detektive.“

„Jak to –“

„Nejsem idiot.“ Mávl paží někam za ni. „Kdo je ještě v tom autě?“

„Můj parťák, detektiv Martin Keene. Já jsem detektiv Tess Harlowová.“

„Proč tu nestojí s vámi?“

„Protože si s vámi chci popovídat a nerada bych, abyste se cítil ohrožený.“

„Prosím vás,“ pronesl. „Vidím to jeho břicho až odsud. Co po mně chcete?“

Kývla hlavou do místnosti za jeho zády, kam pootevřenými dveřmi viděla. „Nepustil byste mě dál?“

Upřeně jí hleděl do očí, šedých jako zatažená obloha před bouří a kropenatých kolem zornic střípky zlatými jako šekely. „Mám problém?“

„Ne.“

Ustoupil stranou, aby mohla dovnitř. Proklouzla kolem něj do obývacího pokoje, kde stála pohovka s ošoupaným kostkovaným potahem a prosezenými polštáři, popraskaný a zprohýbaný konferenční stolek a depresivně modré polohovací křeslo, ve kterém Rooker obvykle sedal. Kromě knih na polici už byla v pokoji jen chlupatá deka přehozená přes opěradlo křesla a levná televize s plochou obrazovkou. Když se ve dveřích protáhla kolem něj, ucítil z ní vůni, která mu rozhodně připadala jako pánská kolínská. Třeba se snaží působit v práci mužnějším dojmem. Nejméně 75 procent jejích kolegů jsou jistě muži. Všiml si, jak prozkoumává očima interiér chaty, scenérii, která měla k malebnosti daleko. Věděl, o co se snaží. Věděl dokonce, proč přišla.

„Pane Lindströme, je nějaká naděje, že byste si oblékl kalhoty?“

„Pozvete se ke mně a ještě mi budete říkat, co si mám vzít na sebe?“

„Na tom něco je… No dobře.“ Zaváhala a zkřížila paže na prsou, dlaně si strčila hluboko do podpaží. Snažila se tím postojem imponovat, nebo jí jen byla zima? Usoudil, že to druhé. Pod kovově šedou bundou s kapucí s napůl rozepnutým zdrhovadlem na sobě měla tmavomodrý rybářský svetr a na rukou tmavé vlněné rukavice. „Hezky jste si to tu zařídil,“ poznamenala. Znělo to, jako by tu už dřív byla. No jistě, nejspíš viděla fotografie z místa činu. „Prý jste se uzavřel do sebe, proleženiny, dlouhé nehty a tak.“

Byl si vědom toho, jak si ho měří. Nejspíš předpokládala, že tu narazí na vychrtlého kostlivce. „Možná máte na mysli upíra. To jste si spletla rakev.“

„Jasně.“ Zaregistroval na její tváři náznak úsměvu, ale hned se zase odvrátila, nejspíš aby očima rychle prošmejdila místnost.

Vzdychl. „Tak koho jste našli mrtvého? Proto jste tu, ne? Myslíte si, že jsem nějaký génius na chytání vrahů?“

Otočila se k němu. „Jako reportér jste byl odborník na zločiny, tak dobře víte, že to civilistovi nemůžu vykládat. A pokud jde o to druhé –“

„Proč si myslíte, že dokážu chytit někoho, na koho nestačíte vy?“ Věděl, kdo je, a věděl, kdo není. Není tím, kdo by jí mohl být užitečný. Denně pil, nejenže přestal pracovat, ale přestal i žít, a začal vidět věci, které nejsou. Nejenže jí nechtěl pomáhat, ale říkal si, že na to nemá.

„Už jste to jednou dokázal.“

Poškrábal si fantomovou bolest na rameni a ušklíbl se. „To se počítá jako dopadení?“ poznamenal a neomaleně zakoulel očima. „Ten chlap by měl být mrtvý, ale sedí si v útulné vězeňské cele a stravu má zadarmo.“

„Sérioví vrazi tu nejsou moc obvyklí…“ Její hlas se na chviličku vytratil, ale pak pokračovala v nátlaku. „Jak dobře znáte případ svého otce?“

Z nosních dírek mu zaznělo odfrknutí. Jak dobře? Sakra, nejspíš ten případ znal líp než detektivové, kteří na něm před dvěma desetiletími pracovali. Ačkoliv si ke svému otci vypěstoval odolnou otupělost, euforie připomínající morfium už opadala. Opřel se víc o jednu nohu, aby pevně stál, a uvažoval, jestli za ten třes v ruce může nedostatek spánku. Ačkoliv zmínka o otci uvedla jeho mozek do stavu nejvyšší bdělosti, přemáhal ho pocit letargie. Připadal si jako posolený slimák.

Spát, pomyslel si. Chci jen spát.

Ale místo toho se chytil na její návnadu. „To se ptáte vážně?“

„Víte, jak zabíjel své oběti?“

Udušení. Pak dekapitace. Loveckým nožem.

Mluvila dál: „Udušení. Pak jim čistým řezem uřízl hlavu. Loveckým nožem. Žádné vícenásobné řezy nebo lacerace, dokonalý řez. Oběť, kterou jsme našli –“

„Chcete moje alibi?“

„Kdybych nevěděla, že máte alibi, nešla bych takhle za vámi. Chci vás zapojit do svého vyšetřovacího týmu. Četla jsem vaše novinové články a vaše profily zločinců. ‚Mistr svobodných umění a zabíjení.‘“ Její poslední slova zůstala viset ve vzduchu. Byl to název článku, který napsal, titulek, který mu tehdy udělal radost – připadal mu vtipný. Teď nad ním zkřivil obličej. „Podrobně jste popsal několik vrahů, třeba vraha BTK. A Šílence… Zabýval jste se tím, jestli jejich nutkání umělecky tvořit bylo vrozené, nebo nabyté. Mluvil jste o nich, jako by to byli svého druhu umělci.“

Nic na to neřekl.

Ví, že má alibi… Jak to? Co to má znamenat?

„Napsal jste, že když zabíjejí, ‚uskutečňují svou touhu, jako když upír žízní po krvi‘. Touhu tvořit umění. Skutečně tomu věříte?“

Nervózně si poškrábal paži. „Myslím, že vám nijak nepomůžu.“

Všiml si, kam míří její pohled – na těžký boxovací pytel na druhé straně místnosti. Visel na silném a rezavém háku ve tvaru písmene S upevněném ve dřevěném stropním trámu a držel pohromadě jen díky spoustě lepicí pásky. Vedle ležela stará činka. Z loga Everlast už zůstalo jen E, kousek v a t. Zbytek se ztratil, splynul s černou kůží těžkého pytle. Pár děr bylo vyspravených matně stříbrnou průmyslovou páskou. Zpočátku si říkal, jestli si pořádně nezaboxovat, ale pak si to rozmyslel. Ani činka už ho nelákala. Jedinkrát si chtěl procvičit prsní svaly a hrudník začal vydávat zvuky, jako by měl prasknout vejpůl.

„Na stanici máme tělocvičnu. A jídlo, kávu. Dokonce i sprchu.“

„Samé urážky. Máte zvláštní způsob, jak si říkat o pomoc.“

Přistoupila ke stolku u křesla a natáhla ruku po rámečku, který tam ležel fotografií dolů.

„Nesahejte na to.“

Zarazila se. „Když nám nepomůžete, dopadnou další lidé tak jako váš syn.“

„Vypadněte.“

„Pane Linds–“

„Dovolíte si přijít sem a předhazovat mi vraždu mého syna? A Šílenec,“ pronesl výsměšně a hned se kousl do rtu. „Jestli mě chcete nachytat na vraha mého syna, měla byste mít aspoň odvahu vyslovit jeho jméno, ne tu zatracenou přezdívku Šílenec. Tate Meachum není šílenec, je to odporný člověk. A pokud jde o to vaše vyšetřování – policii rozhodně nic nedlužím.“ Mluvil stále hlasitěji a paže u boku se mu třásla. „Už za mnou nechoďte.“

Zhluboka vydechla. „Je mi líto, že jsem vás rozrušila, a omlouvám se, že jsem začala mluvit o vašem synovi. Ale někdo napodobuje… Víte, ta první oběť… Poslyšte, byl jste příliš mladý na to, abyste mohl otci v něčem zabránit. Dávám vám šanci – mohl byste nám být užitečný.“ Vytáhla z kapsy vizitku a výmluvně ji posunula po okenním parapetu, aby mu tam zůstala na očích. Když za ní zabouchly dveře, uslyšel hluk vzdalujícího se auta a pak se vrátilo neproniknutelné ticho lesa.

Přistoupil k rámečku s fotografií. Nikdy ho neobracel. Místo toho si lehal pod skleněnou desku stolku a vzhlížel na svého syna, který se na něj šťastně usmíval, jako by byl v nebi. Rooker nikdy nebyl věřící. Viděl, jak se dobrým lidem dějí zlé věci a zlým lidem dobré. I tak mu ale zbýval kousíček naděje. Teď však neměl sílu podívat se na tu fotku. Dnes ne.

Kapitola 3

28. listopadu

Detektiv Tess Harlowová po většinu svého života ani nepomyslela na to, že by šla k policii. Joe Harlow by takovou práci své dceři nepřál. Její otec byl málomluvný, ale dával zřetelně najevo, že si přeje, aby se stala doktorkou, učitelkou, účetní – vlastně čímkoliv, čímkoliv jiným. Dodnes slyšela tu něhu v medvědím hlase. Cokoliv, jen ne policistku.

Její táta dělal noční: od půlnoci do deseti dopoledne. Byl vzhůru celou noc, řešil hlavně rvačky v barech a domácí násilí. Někdy proseděla noc na posteli ve strachu, jestli se táta vrátí – a přitom předstírala, že už spí, když se na ni zašel před odchodem na směnu podívat. O víkendu ho vždycky slyšela vejít předními dveřmi, pak si vzal z ledničky talíř se studenými zbytky a rozvalil se na gauči. Málokdy zažila, že by s ním seděla u snídaně nebo u oběda.

Nikdy s ním nestrávila Silvestra. Vánoce pokaždé slavili posunuté. Lezlo jí to krkem.

Desetiletá holčička by neměla znát policejní kódy, ale ona je znala. Když vyrůstáte jako dítě policisty, naučíte se dívat na svět jinak – umět ho odhadovat a nenechat se překvapit. Možná ji to připravilo pro život, který si zvolila: kofeinové absťáky, k obědu polotovary z ledničky nebo donesené pokrmy, proteinové tyčinky koupené u benzinky, ovocné koktejly místo jídla.

Byla právě na střelnici zvané U Smrtihlava a plnila tři zásobníky devítimilimetrovými pistolovými náboji Luger. V místnosti bylo deset střeleckých drah, o nic širších než ty bowlingové. U pultu seděl muž v modré flanelové košili zastrčené do džínsů, zpod maskáčové kšiltovky mu čouhaly kudrnaté vlasy.

V místnosti to smrdělo. Měla plný nos pachu kovu, dřevěného uhlí a spáleného steaku. Cítila tu směs až vzadu v hrdle. Popravdě, vlastně se jí to líbilo. Ale dnes nebyla soustředěná.

„Co ti tam šrotuje?“ kývl Martin hlavou na tu její.

Sklopila zrak a do obličeje jí padlo pár neposlušných vlasů, které nedržely v copu. Stála bez hnutí na stanovišti, na tom sousedním byl Martin. Muž vedle ní sice nebyl jejím pokrevním příbuzným, ale stal se jí bratrem. Měl rozcuchané zlaté vlasy a neoholené bledé tváře. Byl to pořízek, měřil metr osmdesát, chodil v bílé košili z oxfordské látky, černých oblekových kalhotách a polobotkách, ale pod tím oblečením se skrývala překvapivá síla. Teď je dělilo neprůstřelné sklo.

Nech to plavat. „Jen jsem se pořádně nevyspala.“ Zásobník zacvakl. „Myslím, že nám nepomůže.“

Ve skutečnosti ale cítila oheň, planul a pálil ji v hrudi. Praskal. Prskal. Uměla se sice v mysli soustředit na jedno a druhé potlačit, ale zatímco hleděla na jizvu na špičce svého prstu, cítila v srdci hněv. Nedokázala se ubránit myšlenkám na dva muže, kteří jí zničili rodinu.

Vločka.

Martin si vyhrnul rukávy a poznamenal: „Melatonin. Sheila chrápe – beru ho a skvěle mi funguje. Pořád bys chtěla Lindströma zapojit?“

Znovu si ho představila: metr devadesát, nějakých devadesát kilo, neupravený, ale přesto svým způsobem přitažlivý. Rozcuchané tmavé vlasy, strniště, paže založené na prsou, na sobě jen tričko a boxerky. Vzpomněla si, že se mu maličko třásla ruka – a neskrýval své pohrdání vůči ní a policii. A trošku se pohupoval na špičkách. Jindy by si to vykládala jako projevy nervozity, věci, na které je třeba dávat u podezřelých pozor. Ale po návštěvě uvnitř té neblaze proslulé chaty známé jako Lindströmovo panství věděla, že nešlo o nervozitu. V tom stavení hrozilo člověku podchlazení.

Spalující mráz.

Už jen při pomyšlení, že by se tam měla snad vrátit, jí drkotaly zuby.

Cvakl závěr a náboj byl v komoře. Otočila hlavu k Martinovi. „Je chytrý – a tvrdohlavý. Možná příliš chytrý a tvrdohlavý, než aby se nechal nalákat.“

„Nech to plavat, Tess. Zkusila jsi to. Jestli chce shnít v tom srubu, tak ať. Nepotřebujeme ho.“

Ale potřebujeme, pomyslela si. A pak ji přepadly pochyby, jestli se dost snažila – a jestli to nevzala za špatný konec.

„No, čas utíká,“ poklepala prstem na prázdné místo na zápěstí. „Jestli toho pachatele nechytíme, tebe nevykopnou.“

„Cože? Chceš říct, že velitel –“

„Jo, Martine. Jestli ho brzo nedopadneme, mám to spočítané. Třeba to prostě potom bude jako dřív a sednu si naproti tobě. Nebo to dopadne hůř – a pomůžeš mi sbalit si věci.“

„Kristepane… Ten Larsson je kretén.“

„To jo. A v tuhle chvíli toho moc nemáme, co?“ Otočila se znovu k němu a uviděla, že sklonil hlavu jako na pohřbu. „Jako obvykle? Nejlepší rána vyhrává a kdo prohrál, platí?“

„Jasně.“ Martin probral peněženku, rozložil zbrusu novou desetidolarovku a plácl ji na stůl.

Tess si nasadila ochranné brýle a chrániče uší, jejichž žlutá barva připomínala taxíky. Střelecká dráha byla dvacet metrů dlouhá. Poslala terč – siluetu lidské postavy s bílými kruhy a červeně vyznačeným středem – až na její konec.

Pevně sevřela pistoli, dlaň co nejvýš na rukojeti. Maličko snížila těžiště, předklonila se, přes mířidla upřela pohled na střed a stiskla spoušť.

Prásk. Prásk prásk.

Střílela tak, jak ji to naučil táta. Vysvětloval jí, že když na něco – na někoho – střílí, musí si pořádně stoupnout, předklonit se, aby vyvážila zpětný ráz, a vystřelit více než jednou.

Pamatuj si, že jestli mají pohřbít tebe, nebo toho druhého, tak ať je to ten druhý.

Nábojnice vyletěly jedna po druhé z pistole a dopadly jí napravo k nohám.

Poté, co vyprázdnila zásobník, odložila zbraň na stůl a stiskem tlačítka si přitáhla terč zpátky. Když se zastavil, zahleděla se na seskupení zásahů s malým rozptylem a pak se otočila, aby pohlédla na Martinovo malinko větší seskupení.

Usmála se na něj.

Zavrtěl hlavou, sáhl pro peněženku a otevřel ji. „Hop, nebo trop?“ navrhl.

Kapitola 4

28. listopadu

Rooker se v chůzi pohupoval na špičkách a energicky si třel dlaněmi husí kůži na předloktích. Když dorazil do koupelny, zahleděl se na svůj odraz v kalném zrcadle visícím nakřivo nad umyvadlem. Vypadal ještě unaveněji, než se cítil – ani by nevěřil, že je něco takového možné. Za poslední rok hodně zestárnul. Místy se mu ve tváři udělaly vrásky, ani nevěděl, kdy si jich poprvé všiml. Kus zrcadla jednou v noci urazil, když měl divokou opici. Dal mu ránu pěstí, prasklo a střepy spadly na podlahu. Nalil si tehdy na zkrvavené klouby vodku v naději, že trochu pronikne i do krevního oběhu, a omotal si zranění opravárenskou lepicí páskou.

Od chvíle, kdy se odsoudil k smrti v tomhle brlohu – otcově strašidelném domě –, už uplynuly dva měsíce.

Ale i v rozbitém zrcadle viděl rysy svého otce: výraznou čelist, temné pytle pod očima. Opálení z Kalifornie bylo dávno to tam, jeho pokožka teď měla chorobně bledý odstín. Dřív byl podobný spíš své matce. Měl tenčí nos než otec a méně huňaté obočí. Řasy, jaké mu mohla většina žen jen závidět. Zamlada mu holky vždycky říkaly, že má hezké oči. Červenal se. Matka tvrdila, že je mnohem hezčí, než kdy býval jeho otec.

Objel prstem datum vytetované na rameni – takhle míval ve zvyku sledovat prstem siluetu San Diega, když se na ni díval přes zátoku z Centennial Parku. Už ty číslice neměl natrvalo vyryté do kůže, ale v duchu je stále cítil. V místě, kde měl vytetované datum synova narození, zůstala jen jizva. Nemohl ho snést, tak na něj vzal nůž a uřezal kůži, jako kdyby porcoval rybu na filety. Pamatoval si, jak mu po paži tekla krev a dělala kolem rezavého odtoku ve výlevce loužičku. Na nebezpečí infekce ani na bolesti mu nesešlo. Potřeboval ty číslice odstranit.

Teď to při pohledu do zrcadla znovu viděl. To datum tam bylo, odřezával ho nožem, tekla krev. Viděl, jak se jeho pokožka začíná rozkládat, jak ze záhybů vylézají larvy. Sražená krev vytvářela chomáče a stružky černých chrchlů. Kapala do výlevky, tekla mu po předloktí a po nohách na dlážděnou podlahu. Zavřel oči. V hlavě mu bušilo. Ne. Není to skutečné.

Přistoupil ke skříňce na léky, měla zrcadlová dvířka. Krev a hniloba zmizely a jediným tetováním na jeho těle byl havran na lopatce. Matku ptáci fascinovali. Trávil s ní celé hodiny na verandě a pozorovali je. Její oblíbený pták byl havran, rook, pták z čeledi Corvidae, krkavcovitých. Bylo jí jedno, jak je který pták nápadný, barevný, jaké má peří. Zajímala ji inteligence. Vysvětlovala mu, jak jsou havrani chytří, jak dokážou řešit hlavolamy; řekla mu, že na první pohled věděla, že z něj vyroste chytrý kluk, a proto ho pojmenovala po havranech. Vždycky pro ni byl Rook; nikdo jiný mu tak neříkal, jen ona. Líbilo se mu to. Tvrdila, že to jméno zní mužně, americky. Nechtěla, aby se mu ve škole spolužáci smáli – otec by mu nejraději dal řádné švédské jméno, nějaké, které by nedokázala správně vyslovit ani ona. Otci se jeho jméno nelíbilo. Říkal mu místo toho kluku. Vyslovoval to nevrle, drsně.

To tetování si nechal udělat potom, co matka umřela. Bylo provedené tradičními barvami, černou a šedou, tu a tam se stopou bílé, takže na jeho kůži dobře vystupovalo. Zobrazovalo havrana držícího v zobáku šachovou věž – havran i věž se v angličtině řekne rook. Bylo to výjimečně dobré tetování, dělal mu ho jeden slavný tatér v Orange County, Rus. Nebylo snadné se k němu objednat a za každé tetování si bral tisíc pět set dolarů. Na penězích Rookerovi nesešlo, ale záleželo mu na tom, aby mu to tetování chtěl udělat; muselo to být něco, co by ho zajímalo. Tatér byl plešatý a vychrtlý, měl dlouhou bradku a vypadal jako freska, paže měl pokryté čerstvými i vybledlými tetováními sahajícími až na ramena a krk.

Rooker během práce seděl tak klidně, že dokonce i na tatéra udělalo dojem, jak dokáže snášet bolest. Skoro pět hodin poslouchal hlasité bzučení tetovacího strojku, zatímco se do něj zabodávala jehla – jako by ho bodalo tisíc vos najednou.

Table of Contents

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4