YOU’VE REACHED SAM

Copyright © 2021 by Dustin Thao

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved.

Translation © Jana Rajnyšová, 2023

ISBN 978-80-242-8850-5

Obsah

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

EPILOG

Mým rodičům, babičce a Diamond

❀

PROLOG

Na vteřinu zavřu oči, vzpomínky se začnou přehrávat a já se ocitám znovu na začátku.

Když vchází do knihkupectví, v otevřených knihách se převrátí několik listů. Má na sobě džínovou bundu s vyhrnutými rukávy a pod ní bílý svetr. Začala jsem tu pracovat před dvěma týdny a od té doby přišel už potřetí. Jmenuje se Sam Obayashi, kluk, se kterým chodím na hodiny angličtiny. Celou směnu jsem zírala z okna a přemýšlela, jestli se zase objeví. Ještě jsme spolu nemluvili, bůhvíproč. Jenom si prohlíží obchod, zatímco já obsluhuju zákazníky a doplňuju knihy do regálů. Nedokážu odhadnout, jestli něco hledá. Nebo jestli se mu líbí být v knihkupectví. Nebo jestli přišel za mnou.

Když ukládám knihu do regálu a přemýšlím, jestli ví, jak se jmenuju, zahlédnu skrz mezeru v polici záblesk hnědých očí, které se na mě dívají z druhé strany. Dlouho mlčíme. Pak se usměje a já mám pocit, že se chystá něco říct, ale strčím mezi nás knihu dřív, než k tomu dostane šanci. Popadnu krabici, která leží vedle mě, a spěchám do zadní místnosti. Co je to se mnou? Proč jsem jeho úsměv neopětovala? Vynadám si za to, jak jsem tu chvíli pokazila, ale pak v sobě najdu trochu odvahy, abych se vrátila a představila se. Když se však vrátím do prodejny, je už pryč.

U přední pokladny najdu na pultu něco, co tam předtím nebylo. Třešňový květ z papíru. Obracím ho v ruce a obdivuju, jak je poskládaný.

Nechal to tu Sam?

Když si pospíším, možná ho ještě zastihnu venku. Jakmile však vyběhnu ze dveří, ulice zmizí a já zrovna vcházím do hlučné kavárny na rohu Třetí ulice, skoro o dva týdny později.

Z dřevěné podlahy vyskakují kulaté stolky, kolem nich se tísní teenageři, fotí se a popíjejí z kameninových šálků. Mám na sobě šedý svetr, trochu oversize, a hnědé vlasy mám vzadu sepnuté a sčesané do hladka. Zachytím Samův hlas dřív, než ho uvidím, jak u pultu přijímá něčí objednávku. Ofina tmavých vlasů. Možná to dělá ta zástěra, ale za pokladnou vypadá vyšší. Zamířím ke stolku na druhém konci kavárny a odložím si. Nespěchám, když vykládám sešity. Sbírám přitom odvahu, abych se k němu přiblížila, i kdyby to mělo být jen proto, abych si objednala pití. Ale když zvednu oči od stolu, stojí vedle mě a v ruce drží šálek, ze kterého se kouří.

„Ach…“ Jeho náhlá přítomnost mě zaskočí. „Ale já si nic neobjednala.“

„Jo, já vím. Tohle sis objednala minule,“ odpoví Sam a položí přede mě hrneček. „Medovolevandulové latté, že?“

Zadívám se na šálek, na frontu u pokladny a potom znovu na něj.

„Mám to tam jít zaplatit?“

Zasměje se. „Ne, to je na účet podniku. Nech to být.“

„Aha.“

Zavládne mezi námi ticho. Řekni něco, Julie! 

„Můžu ti udělat nějaké jiné,“ nabídne mi.

„Ne, tohle je v pořádku, chci říct… děkuju.“

„V pohodě,“ řekne Sam s úsměvem. Zasune ruce do kapes zástěry. „Jmenuješ se Julie, že?“ Ukáže na svoji jmenovku. „Já jsem Sam.“

„Jo, chodíme spolu do stejné třídy na angličtinu.“

„Jasně. Už jsi zvládla povinnou četbu?“

„Ještě ne.“

„Ach jo,“ povzdechne si. „Ani já ne.“

Chvíli tam stojí, oba mlčíme. Neznatelně voní skořicí. Ani jeden z nás neví, co říct. Rozhlédnu se kolem. „Máš přestávku?“

Sam se zadívá směrem k pokladně a tře si bradu. „No, můj vedoucí tu dneska není, takže se to tak dá říct.“ A přidá úsměv.

„Určitě si ji zasloužíš.“

„Dneska je to už pátá, ale kdo to počítá?“

Společně se zasmějeme. Napětí v mých ramenou trochu povolí.

„Nevadí, když si přisednu?“

„Jasně…“ Odsunu svoje věci stranou a nechám ho, aby se posadil na židli vedle mě.

„Odkud ses sem přistěhovala?“ zeptá se Sam.

„Ze Seattlu.“

„Slyšel jsem, že tam dost prší.“

„Jo, dost.“

Usmívám se, když tam tak spolu sedíme a poprvé si povídáme o škole, o předmětech, na které chodíme, a taky trošku o nás samotných – má mladšího bratra, rád sleduje hudební dokumenty a hraje na kytaru. Chvílemi těká očima po místnosti, jako kdyby byl taky nervózní. Ale po pár hodinách se už smějeme jako staří kamarádi. Slunce se zatím chýlí k západu a světlo, které proniká dovnitř, barví Samovu pokožku dozlatova. Těžko si toho nevšimnout. Až když dveřmi projde skupina jeho přátel a zavolá na něj, oba vzhlédneme a uvědomíme si, kolik už uběhlo času.

Dívka s dlouhými blond vlasy obejme Sama zezadu kolem ramen. Podívá se na mě. „Kdo je to?“

„Julie. Právě se sem přistěhovala.“

„Odkud?“

„Ze Seattlu,“ odpovím.

Upřeně se na mě zadívá.

„Tohle je moje kamarádka Taylor,“ řekne Sam a poplácá dívku po ruce, kterou ho objímá. „Chystáme se všichni do kina. Končím tady za hodinu. Mohla bys jít s námi.“

„Jdeme na psychologický thriller,“ dodá Taylor. „To tě nejspíš nebude bavit.“

Podíváme se na sebe. Nedokážu odhadnout, jestli to má být nějaká drzá narážka.

Na stole se mi rozvibruje mobil a já se podívám na čas. Je to, jako bych se probudila ze sna. „V pohodě. Asi bych měla jít už domů.“

Jakmile vstanu od stolu, Taylor se uvelebí na mém místě a mě napadne, jestli spolu ti dva chodí. Zamávám jim na rozloučenou. Ale ještě než odejdu, zamířím k pultu. Když si myslím, že se Sam nedívá, vyndám z tašky papírovou květinu a položím ji vedle pokladny. Strávila jsem týden sledováním návodů, jak složit stejný třešňový květ, jaký jsem našla v knihkupectví. Všechny ale byly pro moje netrénované prsty příliš složité. Lilie byla jednodušší.

Zapnu tašku a spěchám ven ze dveří kavárny. Zničehonic jsem na verandě našeho domu a zírám na předzahrádku. Je brzo a na trávě se stále ještě leskne ranní rosa. Přijíždí Samovo auto se staženým okénkem. Včera večer mi napsal.

Ahoj. Tady Sam. Právě jsem dostal řidičák!

Nechceš zítra svézt do školy?

Můžu tě ráno vyzvednout, jestli chceš.

Posadím se na sedadlo spolujezdce a zavřu za sebou. Cítím příjemnou vůni citrusu a kůže. Je to jeho kolínská? Sam odstrčí svou džínovou bundu, abych se mohla připoutat. Mobil, který má strčený v kelímku, je připojený na USB kabel. Na pozadí hraje nějaká písnička, ale nepoznávám ji.

„Jestli chceš, můžeš si pustit něco jiného,“ řekne Sam. „Tady – připoj se.“

V šoku a panice pevně sevřu svůj telefon. Nechci, aby věděl, co poslouchám. Co když se mu to nebude líbit? „V pohodě.“

„Takže máš taky ráda Radiohead?“

„Kdo ne?“ odpovím. Klidně projíždíme ulicemi v sousedství. Občas si vyměníme pohled, zatímco přemýšlím, co říct. Podívám se na zadní sedadlo. Na rukojeti dveří tam visí sako. „To je tvoje auto?“

„Ne, tátovo,“ řekne Sam a ztiší hudbu. „Ve čtvrtek nepracuje, takže to je jediné ráno, kdy můžu řídit. Ale šetřím si na vlastní. Proto pracuju v kavárně.“

„Taky se pokouším šetřit.“

„Na co?“

Zamyslím se nad tím. „Asi na vysokou. Nebo na bydlení, kdybych se stěhovala, nebo tak.“

„Kam by ses stěhovala? Vždyť jsi sem právě přijela.“

Nevím, co na to říct.

Sam přikývne. „Takže je to tajemství…“

Usměju se. „Možná ti to řeknu někdy jindy.“

„To je fér,“ přitaká Sam a podívá se na mě. „Co třeba příští čtvrtek?“

Když odbočujeme na školní parkoviště, stěží zadržuju smích. Cesta sice netrvá dlouho, ale i tak se čtvrtky stávají mými oblíbenými dny v týdnu.

Vzpomínky se znovu mění. Procházím slavobránou ze zlatých a stříbrných balónků, tělocvičnou zní hudba a po zdech tančí světélka. Je noc školního plesu a já tu nikoho neznám. Mám na sobě nové šaty, tmavě modré, saténové, splývající od pasu až k zemi. Vybíraly jsme je s mámou. S vlasy vyčesanými do drdolu jsem se v zrcadle sotva poznávala. Chtěla jsem zůstat doma, ale rodiče mě přemluvili, abych šla a seznámila se. Nechtěla jsem je zklamat. Poslední hodinu jsem strávila opřená o betonovou zeď a sledovala jsem, jak se parket zaplňuje lidmi, kteří se smějí a tančí. Čas od času jsem zkontrolovala mobil a předstírala, že na někoho čekám, ale zírala jsem jen na černý, zamčený displej. Možná to byla chyba.

Něco mi brání odejít. Sam se zmínil, že by tu dnes večer měl být. Když hudba utichá a dav se rozchází, opouštím své místo u zdi, procházím přes taneční parket a hledám ho. Chvíli mi to trvá, ale v okamžiku, kdy ho uvidím, se mi zastaví srdce. Je tady, ruce má obtočené kolem Taylor a tančí ploužák. Sevře se mi žaludek. Proč jsem sem chodila? Měla jsem zůstat doma. Otočím se, a než si mě někdo stačí všimnout, spěchám ke dveřím tělocvičny.

Hudba je tlumenější, kolem se rozprostírá noc a mně se hned lépe dýchá. Parkoviště, osvětlené několika pouličními lampami, se zdá být tak klidné, ve srovnání s tanečním parketem. Venku je mlhavo. Měla bych vyrazit domů, než začne pršet. Přemýšlím, že bych napsala mámě, aby mě vyzvedla, ale je moc brzo. Nechci, aby vyzvídala, co se stalo. Možná bych mohla jít domů pěšky a nějak se vplížit do svého pokoje. Začínají mě bolet paty, ale ignoruju to. Když se vydám přes parkoviště, dveře tělocvičny se za mnou otevřou a ozve se hlas, který okamžitě poznávám.

„Julie…“

Otočím se a je to Sam, v černém obleku vypadá vážněji než obvykle.

„Kam jdeš?“ zeptá se.

„Domů.“

„V dešti?“

Nevím, co na to říct. Cítím se jako idiot. Přinutím se k úsměvu. „Je jen trochu mlha. Jsem ze Seattlu, vzpomínáš?“

„Můžu tě svézt, jestli chceš.“

„V pohodě. Nevadí mi jít pěšky.“ Tváře mám celé rozpálené.

„Seš si jistá?“

„Jo, neboj.“ Chci odtud prostě pryč. Ale Sam se ani nehne.

Zkusím to znovu. „Čeká tam na tebe tvoje rande.“

„Cože?“ Trochu se zajíkne. „S Taylor nic nemám. Jsme jenom kamarádi.“

Chtěla bych toho tolik říct, ale žaludek se mi sevřel a já nemůžu mluvit. Neměla bych se takhle cítit. Vždyť spolu se Samem ani nechodíme.

„Proč odcházíš tak brzo?“

Vybavím si ho, jak v záři barevných světýlek objímá Taylor, ale nemůžu mu říct pravdu. „Školní plesy mě až tak neberou. To je celé.“

Sam přikývne a zastrčí si ruce do kapes. „Jo, vím, jak to myslíš. Dovedou být dost trapné.“

„Baví se na nich vůbec někdo?“

„No, možná jsi jenom neměla ten správný doprovod.“

Vstřebávám to se zatajeným dechem. Dokonce i sem proniká přes zdi tělocvičny pomalá hudba, hrají zrovna další ploužák.

Sam stojí u dveří a pohupuje se na podpatcích svých polobotek ze strany na stranu. „Ty… nerada tancuješ?“

„Ani nevím… Nejsem v tom zrovna moc dobrá. A nemám ráda, když se na mě dívají lidi.“

Sam se rozhlédne kolem. Po chvíli se zlehka usměje a natáhne ke mně ruku. „No, teď se nikdo nedívá…“

„Same…“ začnu.

Na tváři se mu objeví známý úsměv. „Jenom jeden tanec.“

Když Sam vykročí vpřed, vezme mě za ruku a přitáhne si mě k sobě, zatajím dech. Nikdy jsem si nepředstavovala, že můj první tanec bude takový – my dva pohupující se na školním parkovišti. Tvář má lehce orosenou od mlhy; vdechuju známou, sladkou vůni a opřu si hlavu o jeho hruď. Když mu položím ruce na ramena, něčeho si všimne.

„Co je to?“

Třešňový květ z papíru. Mám ho uvázaný na stužce kolem zápěstí.

Znovu mě začnou pálit tváře. „Nedostala jsem od nikoho květinový náramek. Tak jsem si ho vyrobila sama.“

„Tuhle jsem ti dal já.“

„Já vím.“

Sam se usměje. „Víš, chtěl jsem tě na dnešní ples pozvat, ale bál jsem se, že mě odmítneš.“

„Proč sis to myslel?“

„Protože jsi mi nenapsala. Ten den, co jsme se potkali v knihkupectví.“

Přimhouřím oči a pátrám v paměti. „Ale tys mi nedal svoje číslo.“

Sam skloní hlavu a sám pro sebe se uchechtne. „Co je na tom k smíchu?“ zeptám se trochu otráveně, jakmile mě vezme za ruku. Sundá mi květ ze zápěstí a začne ho rozkládat. Chci protestovat, ale zmlknu, když mu v rukou zůstane jenom list papíru. Je na něm napsáno Samovo jméno i číslo.

„Nikdy mě nenapadlo to otevřít…“ přiznám.

„To je asi moje chyba.“

Oba se tomu zasmějeme. Pak mi úsměv ze rtů zmizí.

„Co se děje?“ zeptá se.

„Teď je to zničené.“

Papír je potrhaný a vlhký od mlhy.

„S tím se netrap,“ prohlásí Sam. „Můžu ti udělat jiný. Můžu ti jich udělat třeba tisíc.“

Objímám ho kolem ramen, pokračujeme v tanci a posloucháme hudbu, která se line přes zeď tělocvičny. Mlha se kolem nás vznáší jako mraky, než se vypaří a ztratí v jasné noční obloze, a moje vzpomínky se opět změní.

Z druhého patra vyletí oknem oblečení. Vyběhnu ven na trávník, který je pokrytý tátovými věcmi. Rodiče na sebe už hodinu křičí a já v tomhle domě prostě nemůžu vydržet. Vždycky jsem věděla, že to takhle může skončit, ale nečekala jsem, že se to stane tak brzo. Kam mám teď jít? Psala jsem Samovi, aby mě vyzvedl, ale ještě tu není. Cítím, jak mě z oken pozorují sousedé. Nemůžu tady už dál čekat. Sejdu dolů po ulici a začnu utíkat, dokud všechno za mnou nezmizí.

Ani nevím, kam mám namířeno. Běžím tak dlouho, až mi už nic kolem mě nepřipadá povědomé. Teprve na okraji města, kde se pastviny táhnou k horám, si uvědomím, kam jsem doběhla a že jsem si zapomněla vzít mobil. Na prázdné silnici svítí pár světlometů. Uhnu z cesty, auto přede mnou zpomalí, pak zastaví a já si uvědomím, že je to Sam.

„Jsi v pořádku?“ ptá se mě, když si sedám na místo spolujezdce. „Chtěl jsem tě vyzvednout u domu, ale nebyla jsi tam.“

Kdybych si nezapomněla telefon, napsala bych mu, kde jsem. „Jak jsi vůbec věděl, kde mě máš hledat?“

„Nevěděl jsem to… Prostě jsem tě hledal.“

Dlouho sedíme v jeho autě s nastartovaným motorem.

„Chceš, abych tě odvezl domů?“ zeptá se nakonec.

„Ne.“

„Tak kam chceš jet?“

„Kamkoli.“

Sam se rozjede. Kroužíme městem, dokud neztratíme pojem o čase. Světla v obchodech jedno po druhém zhasínají, silnice se noří do tmy. Když už není kam jet, zahne Sam na parkoviště minimarketu, který má otevřeno nonstop, a vypne motor. Neptá se mě, co se stalo. Jen mě nechá, abych si opřela hlavu o okno a zavřela na chvíli oči. Poslední věc, kterou si pamatuju, je svítící nápis Minimart a Sam, který přese mě přehazuje džínovou bundu, když usínám.

Probouzím se v trávě před západem slunce. Paprsky mě hřejí na tváři, zatímco se zvedám a rozhlížím se kolem. Stromy jsou obsypané ručně skládanými papírovými květy, na dlouhých provázcích jich tu visí stovky, kývají se ve vánku jako větve vrby. Jakmile se postavím, všimnu si stezky z okvětních lístků, která vede k tónům kytary v dálce. Následuju melodii, procházím skrz závěs z papírových květů a vzpomenu si na to, kde jsem. Naše tajné místečko u jezera. Místo, kde jsme se setkali nejmíň stokrát. V okamžiku, kdy se prodírám stromovím a zachytím odraz slunečního světla na hladině, zjistím, že tam na mě čeká.

„Julie…“ zavolá Sam moje jméno, zatímco odkládá kytaru. „Nebyl jsem si jistý, jestli přijdeš.“

„Nebyla jsem si jistá, jestli tu ještě budeš,“ odpovím.

Vezme mě za ruce. „Vždycky tady pro tebe budu, Jules.“

Nezpochybňuju to. Aspoň ne teď.

Sedíme u jezera a díváme se na vodu. Po růžové obloze plynou mraky. Někdy si přeju, aby slunce nikdy nezapadlo, abychom tu mohli zůstat, užívat si společnosti toho druhého, povídat si jako vždycky, smát se vtipům a předstírat, že se nic nemůže pokazit. Podívám se na Sama a prohlížím si jeho tvář, jeho krásný úsměv, černé vlasy, rozprostřené po čele, jeho opálenou pleť a přeju si, abych dokázala tenhle okamžik zmrazit v čase a udržet si jej navždy. Ale nemůžu. Zastavit čas se mi nedaří ani ve snu. Mraky nad námi houstnou a země pod námi se podivně chvěje. Sam si toho musel všimnout taky, protože se zvedá.

Chytím ho za ruku. „Nechoď ještě.“

Sam se na mě podívá. „Julie… Kdybych s tebou mohl zůstat, nikdy bych tě neopustil.“

„Ale opustil jsi mě.“

„Já vím… Mrzí mě to.“

„Ani ses nerozloučil…“

„Protože jsem nevěděl, že budu muset…“

Náhle se za námi zvedne vítr, jako kdyby mi ho přišel vzít. Slunce za stromy začíná klesat a vrhá stíny na vodní hladinu. Takhle by to skončit nemělo. Tohle byl jen začátek. Náš příběh sotva započal. Srdce mi buší v hrudi. Stisknu Samovi ruku, abych mu zabránila odejít.

„Tohle není fér, Same…“ začnu, ale sevře se mi hrdlo, protože cítím, jak se mi derou do očí slzy.

Sam mě naposledy políbí. „Vím, že tohle nebyla součást našeho plánu, Julie. Ale měli jsme pro sebe alespoň nějaký čas, nebo ne? Chci, abys věděla, že… kdybych to mohl prožít znovu, udělal bych to. Každou vteřinu.“

Pokud konec takhle moc bolí, nevím, jestli to všechno stálo za to.

Když na to pomyslím, všechno se ve mně svírá. „Je mi to líto, Same…“ řeknu a poodstoupím. „Ale myslím, že nemůžu říct totéž…“

Sam se na mě zadívá, jako kdyby čekal, že vezmu svá slova zpět. Ale už není čas. Sam přede mnou začne mizet, rozplývá se v plátcích třešňových květů. Stojím a dívám se, jak je vítr zvedá do vzduchu. Než zmizí úplně, natáhnu ruku, abych zachytila jeden okvětní lístek, a pevně si ho přitisknu k hrudi. Nějak mi ale proklouzne mezi prsty a mizí na obloze. Stejně jako všechno, co po něm zbylo.

KAPITOLA PRVNÍ

TEĎ

7. BŘEZNA 23:09. Už se nemusíš obtěžovat mě vyzvednout. Můžu jít domů pěšky.

Vážně jsem šla domů pěšky. Celých těch pět mil od autobusového nádraží jsem se táhla nocí s přecpaným příručním kufrem, kterému se ulomilo kolečko. Sam se mi stále pokoušel dovolat. Dvanáct nepřečtených zpráv, sedm zmeškaných hovorů a jeden vzkaz v hlasové schránce. Všechny jsem je ignorovala a pokračovala v chůzi. Když si je teď znovu čtu, přála bych si, abych na něj nebyla tak naštvaná. Přála bych si, abych mu zvedla telefon. Možná by pak bylo všechno jinak.

Ranní světlo proniká přes záclonu. Ležím schoulená v posteli a znovu si přehrávám Samovu zprávu z hlasové schránky.

„Julie – jsi tam?“ Na pozadí je slyšet smích a praskot ohně. „Strašně mě to mrzí. Byl jsem úplně mimo. Ale hned vyrážím, dobře? Počkej tam! Mělo by mi to trvat tak hodinu. Já vím, cítím se hrozně. Prosím tě, nezlob se. Zavolej mi zpátky, ano?“

Kdyby mě tak poslechl a zůstal s kamarády. Nebo kdyby na mě nejdřív nezapomněl. Kdyby mě prostě jednou nechal naštvanou a nesnažil se nic napravovat, nikdo by mě teď neobviňoval z toho, co se stalo. Neobviňovala bych z toho sama sebe.

Přehraju si tu zprávu ještě několikrát a pak ji vymažu. Potom vylezu z postele, začnu otevírat šuplíky a hledám všechno, co patřilo Samovi nebo co mi ho připomíná. Nacházím naše fotky, přání k narozeninám, lístky do kina, papírové květy, hloupé dárky, jako třeba plyšovou ještěrku, kterou vyhrál vloni na pouti, a spoustu cédéček s mixem písniček, která jsem od něj za ty roky dostala (kdo ještě dneska vypaluje cédéčka?), a nacpu to všechno do krabice.

Každým dnem je pro mě těžší se na tyhle malé vzpomínky dívat. Říká se, že čas tu bolest trochu otupí, ale teď sotva dokážu držet fotku, aniž by se mi přitom roztřásly ruce. Moje myšlenky směřují vždycky jen k němu. Nemůžu tě tady nechat, Same. Mám pocit, že jsi pořád tady. Že se vracíš. Že bych tě mohla znovu vidět.

Když mám všechno posbírané, dlouze se rozhlédnu po pokoji. Nikdy předtím jsem si neuvědomila, kolik z něj toho tady bylo. Teď je ta místnost podivně prázdná. Jako by prázdnota přímo visela ve vzduchu. Jako by tu něco chybělo. Několikrát se zhluboka nadechnu, pak popadnu krabici a vyjdu z pokoje ven. Tenhle týden je to poprvé, co se mi podařilo dostat se z postele před polednem. Po dvou krocích od dveří mi dojde, že jsem na něco zapomněla. Položím krabici na zem a vrátím se. Ve skříni je Samova džínová bunda. Ta s vlněným límcem a nášivkami (loga kapel a vlajky míst, která navštívil) na rukávech, které si tam sám nažehlil. Mám ji už tak dlouho a nosím ji tak často, že jsem úplně zapomněla, že je jeho.

Sundám bundu z ramínka. Džínovina je na dotek studená a skoro vlhká. Jako by se v ní ještě držel déšť z posledního dne, kdy jsem ji měla na sobě. Sam a já se řítíme ulicemi plnými kaluží. Oblohu křižují blesky. Cestou domů z koncertu Screaming Trees se rozpršelo. Přetáhnu si bundu přes hlavu a Sam drží pevně na hrudi podepsanou kytaru, kterou se zoufale snaží udržet suchou. Čekali jsme venku tři hodiny, než Mark Lanegan, hlavní zpěvák, vyšel ven a zavolal si taxi.

„Jsem tak rád, že jsme počkali!“ křičí Sam.

„Ale jsme úplně promočení!“

„Nenech si zkazit večer trochou deště!“

„Tomu říkáš trocha?“

Ta bunda mi ho připomíná ze všeho nejvíc. Nosil ji prakticky každý den. Možná je to jenom v mé hlavě, ale pořád voní jako on. Ani jsem neměla šanci mu ji vrátit, i když jsem to slíbila. Přitisknu bundu k sobě. Na okamžik přemýšlím, jestli si ji nemám nechat. Proč bych vlastně měla dát všechno pryč? Mohla bych ji strčit dozadu do skříně, schovat ji pod kabáty nebo něco takového. Přijde mi škoda vyhodit takovou skvělou bundu, bez ohledu na to, komu kdysi patřila. Ale pak se zahlédnu v zrcadle a vrátím se do reality.

Vlasy mám neučesané, pleť bledší než obvykle, na sobě triko ze včerejška, svírám Samovu bundu, jako by byla stále jeho součástí. Přemůže mě stud a odvrátím pohled. Byla by chyba si ji nechat. Všechno musí pryč, jinak nebudu schopná pokračovat ve svém životě. Zavírám dveře a pospíchám, než si to stihnu rozmyslet.

Dole v kuchyni najdu mámu, jak se sklání nad dřezem a zírá z okna. Je neděle, takže není v práci. Pod nohou mi zaskřípá poslední schod.

„Julie – to jsi ty?“ zeptá se máma, aniž by se ohlédla.

„Jo, neboj.“ Doufala jsem, že se mi podaří projít s krabicí nepozorovaně kolem. Nemám náladu bavit se s ní o tom, co v ní je. „Na co se to koukáš?“

„To je zase Dave,“ zašeptá a vykoukne přes žaluzie. „Dívala jsem se, jak instaluje u domu nové bezpečnostní kamery.“

„Eh?“

„Je to přesně tak, jak jsem očekávala.“

Dave je náš soused, který se přistěhoval před půlrokem. Máma si z nějakého důvodu myslí, že ho poslali, aby nás sledoval. Od té doby, co dostala dopis od vlády, o jehož obsahu přede mnou mlčí, je poněkud paranoidní. „Bude lepší, když to nebudeš vědět,“ řekla mi, když jsem se jí na to ptala. Myslím, že to má něco společného s přednáškou, kterou měla ve své bývalé práci a která vyvolala nepokoje. Její studenti chodili po kampusu a rozbíjeli všechny hodiny na zdech. Proti čemu protestovali? Proti konceptu času. Abych k ní ale byla spravedlivá, řekla, že to její studenti „nepochopili“. Univerzita ale rozhodla, že je její způsob výuky příliš radikální a propustili ji. Máma je přesvědčená, že to hlásili na vládu. „Totéž se stalo Hemingwayovi,“ vysvětlovala mi. „Ale nikdo ho neposlouchal. Neskutečný příběh. Vygoogli si ho.“

„Slyšela jsem, že se mu nedávno někdo vloupal do garáže,“ řeknu, abych ji uklidnila. „Nejspíš proto si ty kamery pořídil.“

„To je ale náhodička,“ opáčí máma. „Bydlíme tu už jak dlouho, tři roky? A nikdo nám nikdy neukradl nic víc než trpaslíka z trávníku.“

Odložím krabici, která mi začíná připadat těžká. „Mami, nikdy jsme na trávníku trpaslíka neměli,“ prohlásím. Naštěstí. „A taky nesbíráme sportovní veterány.“

„Na čí straně vlastně stojíš?“

„Na naší,“ ujišťuju ji. „Jen mi prozraď náš plán, jak ho dostat.“

Máma pustí žaluzie a povzdychne si. „Chápu… Začínám být paranoidní.“ Zhluboka se nadechne, jak ji to učil instruktor jógy, a podívá se na mě. „Každopádně jsem ráda, že jsi vzhůru,“ řekne. Očima vyhledá hodiny nad ledničkou. „Chystala jsem se vyrazit ven, ale jestli máš hlad, můžu ti něco připravit. Dala by sis vajíčka?“ Přejde ke sporáku.

V rychlovarné konvici se začne vařit voda. Leží tam taky balíček kávy a čajová lžička.

„Ani ne, díky.“

„Jsi si jistá?“ naléhá máma a její ruka se vznáší nad rukojetí pánve. „Můžu ti uvařit i něco jiného. Něco vymyslím…“ Zdá se, že spěchá víc než obvykle. Podívám se dolů na pult a vidím hromádku neopravených papírů. Na městské univerzitě, kde máma pracuje, nedávno skončilo zkouškové období. Je odborná asistentka na katedře filozofie. Bylo to jedno z mála míst, kam ji po tom incidentu pozvali na pohovor. Naštěstí tam měla jednoho bývalého kolegu, který ji zařadil na seznam uchazečů. Stačila jediná chyba a mohli by přijít o práci oba.

„Vlastně jsem na odchodu.“ Dívám se na hodiny a snažím se tvářit, jako že spěchám. Čím déle se zdržím, tím víc otázek na mě může vybalit.

„Jdeš ven?“ zeptá se máma. Vypne konvici a utírá si ruce do utěrky.

„Jdu se jenom projít.“

„Aha… Dobře. To je dobře.“ V posledním týdnu mi máma nosila jídlo do pokoje a kontrolovala mě několikrát denně. Nepřekvapuje mě, že slyším v jejím hlase náznak znepokojení.

„A mám sraz s kamarádkou.“

„Super,“ přikývne máma. „Čerstvý vzduch ti prospěje, a taky dát si pořádné kafe. A je fajn vidět se s kamarády. To mi připomíná, mluvila jsi už s panem Leem z knihkupectví?“

„Ještě ne…“ Vlastně jsem nemluvila ještě s nikým.

„Měla by ses u něj zastavit, jestli můžeš. Aspoň mu dát vědět, že jsi v pořádku. Párkrát volal.“

„Já vím…“

„A taky někteří tvoji učitelé.“

Popadnu z věšáku na zdi tašku. „Neboj, mami, zítra si s nimi promluvím.“

„Chceš říct, že se vrátíš do školy?“

„Musím,“ odpovím. „Když zameškám ještě jeden týden, nepustí mě k maturitě.“ Nehledě na to, že jsem pozadu se všemi úkoly, které se nepřestávají hromadit. Opravdu se musím sebrat a postavit znovu na nohy, protože co můžu dělat jiného? Svět se točí dál, ať už se stane cokoli.

„Julie, nedělej si s ničím z toho starosti. Pochopí, když budeš potřebovat víc času. Vlastně…“ Zdvihne prst. „…potřebuju vyřídit jeden hovor.“ Otočí se a rozhlédne se kolem sebe. „Kde je ta věc…“

Její mobil leží na kuchyňském stole. Máma pro něj jde, ale zastoupím jí cestu.

„Mami, poslyš, jsem v pořádku.“

„Ale Julie…“

„Prosím tě.“

„Jsi si jistá?“

„Přísahám, že jo, jasný? Nikomu nemusíš volat.“ Nechci, aby si o mě dělala starosti. Dokážu se s tím vypořádat sama.

„Tak dobře,“ povzdechne si. „Když to říkáš.“ Položí mi dlaně na obličej, palci mi přejíždí po tvářích a snaží se usmívat. Stříbrné prameny ve vlasech se jí ve světle krásně lesknou. Občas zapomínám, že dřív bývala blondýna. Pustí mě a podívá se dolů. „Co je v té krabici?“

Doufala jsem, že si toho nevšimne. „To nic není. Jen jsem uklízela u sebe v pokoji.“

Aniž by se zeptala, zvedne bundu, která je přehozená přes krabici jako víko a nahlédne dovnitř. Netrvá dlouho a všechno jí to dojde. „Ach, Julie – jsi si tím jistá?“

„O nic nejde…“

„Nemusíš se přece zbavovat úplně všeho,“ řekne a prohrábne obsah krabice. „Chci říct, jestli chceš, můžeš si něco z toho schovat…“

„Ne,“ odpovím sebejistě. „Nic z toho nepotřebuju.“

Máma pustí bundu a ustoupí. „Dobře. Nebudu ti bránit.“

„Musím jít. Uvidíme se později.“

Odcházím z domu dveřmi do garáže. Krabici se Samovými věcmi nechám u obrubníku, hned vedle poštovní schránky a popelnic na tříděný odpad. Dopadne na zem a zarachotí, jako by uvnitř byly drobné a kosti. Rukáv jeho bundy visí bezvládně přes okraj krabice jako ruka ducha. Upravím si tričko, vyrazím na ranní procházku směrem do města a poprvé za celou tu dobu se vystavím teplu slunečních paprsků.

V polovině bloku mi tvář pohladí vánek. Zastavím se na chodníku a přepadne mě zvláštní myšlenka. Kdybych se otočila, stál by tam, držel by svoji bundu a zíral na zbytek svých věcí? Představuju si jeho tvář, a dokonce uvažuju i nad tím, co by asi tak řekl, zatímco přecházím přes cestu a pokračuju kolem bloku dál, ale neohlédnu se, abych se tam podívala.

Cestou do města trochu prochladnu. Ellensburg leží východně od Kaskád, takže do města občas zavanou poryvy horského vzduchu. Je to městečko s historickými budovami z červených cihel a se spoustou volného prostranství. Je to městečko, kde se nic neděje. Přestěhovali jsme se sem s rodiči před třemi lety ze Seattlu, když máma dostala novou práci na Washingtonské univerzitě, ale když jí nabídli místo na plný úvazek, zůstaly jsme tu jen ona a já. Táta se vrátil ke své staré práci v Seattlu a na nás se neohlížel. Nikdy jsem mu nevyčítala, že odtud odešel. Nepatřil sem. Někdy mám pocit, že sem nepatřím ani já. Máma popisuje Ellensburg jako staré městečko, co se stále ještě rozkoukává v nové době, ve které chce každý žít ve velkoměstě. I když se nemůžu dočkat, až odsud vypadnu, musím přiznat, že má svoje kouzlo.

Když vcházím do centra, zkřížím ruce na prsou a všímám si změn, které sem v posledních týdnech přineslo jaro. Pod pouličními lampami se houpou květinové koše. Podél hlavní ulice se táhne řada bílých stánků, připravených na farmářský trh, který se koná každý týden. Přejdu ulici, abych se vyhnula davu, a doufám, že na nikoho nenarazím. Centrum Ellensburgu je obvykle krásné, hlavně v teplejších měsících. Ale jak těmi ulicemi znovu procházím, vzpomenu si na něj. Sam na mě čeká, až skončím v práci, kupujeme si u stánku falafel. Jdeme v neděli do kina na představení za pět dolarů a pak se společně procházíme po městě. Cítím, že stojí za rohem a čeká na mě, rozbuší se mi srdce a otočím se. Ale nikdo tam není, jen nějaká žena zabraná do mobilu. Projdu kolem ní, aniž by si mě všimla.

Domluvily jsme se s kamarádkou Mikou Obayashiovou, že si dáme kafe v bistru na druhé straně města. Kaváren je v okolí spousta, ale včera večer jsem Mice napsala, že nemám náladu narazit na kohokoli známého. Odpověděla mi: Ani já. V bistru se posadím k oknu poblíž staršího páru, který se dělí o jídelní lístek. Když přijde servírka, objednám si šálek kávy, bez smetany a bez cukru. Obyčejně si dávám trochu mléka, ale zkouším pít černou kávu. Někde na internetu jsem četla, že se na tu chuť dá zvyknout, stejně jako u vína.

Dala jsem si jenom pár doušků, když zacinká zvonek u dveří a dovnitř vejde Mika a hledá mě. Má na sobě černý svetr a pod ním tmavé šaty, které jsem na ní nikdy předtím neviděla. Vypadá líp, než jsem vzhledem k okolnostem čekala. Možná právě přišla z nějaké bohoslužby. Máma mi řekla, že mluvila na pohřbu. Mika je Samova sestřenice. Takhle jsme se poznaly. Sam nás seznámil, když jsem se sem přistěhovala.

Jakmile mě Mika uvidí, přijde ke mně a vklouzne na sedačku naproti. Sleduju ji, jak odkládá mobil a hází pod stůl tašku. Znovu se objeví tatáž servírka, položí na stůl šálek a nalije do něj kávu.

„Mohla bych dostat ještě mléko a cukr, prosím?“ požádá Mika.

„Jistě,“ odpoví servírka.

Mika zvedne ruku. „Máte sójové mléko?“

„Sójové? Ne.“

„Aha.“ Mika se zamračí. „Tak tedy obyčejné.“ Jakmile se servírka otočí, Mika se zadívá na mě. „Neodpověděla jsi mi na zprávy. Nebyla jsem si jistá, jestli se vůbec sejdeme.“

„Promiň. Poslední dobou nereaguju zrovna moc pohotově.“ Jiná výmluva mě opravdu nenapadla. Mám ve zvyku nechávat telefon v tichém režimu. Ale tenhle týden jsem ho ani neměla chuť kontrolovat.

„Chápu,“ řekne a znovu se trochu zamračí. „Chvíli jsem si myslela, že jsi to možná zrušila a neřekla jsi mi o tom. Víš, že nemám ráda, když někde musím zbytečně čekat.“

„Proto jsem přišla dřív.“

Obě se usmějeme. Napiju se kávy.

Mika se dotkne mojí ruky. „Chyběla jsi mi,“ zašeptá a stiskne mi dlaň.

„Taky jsi mi chyběla.“ Říkám si sice, že jsem ráda sama, ale když vidím známou tvář, cítím úlevu. Zvlášť když vidím Miku.

Přichází servírka, postaví před nás džbánek s mlékem, vytáhne z kapsy několik balíčků cukru, hodí je na stůl a znovu zmizí. Mika roztrhne tři sáčky a nasype si jejich obsah do šálku. Pak zvedne džbánek. „Dáš si mléko?“ nabídne mi.

Zavrtím hlavou.

„Protože není sójové?“

„Ne… snažím se pít černou kávu.“

„Hmm. Působivé,“ řekne a přikývne. „Velmi seattleské.“

Při slově Seattle se displej Mičina mobilu rozsvítí. Telefon na stole zavibruje. Mika se podívá na obrazovku a potom zpátky na mě. „Dám to radši pryč.“ Schová telefon do tašky a vezme do ruky jídelní lístek. „Už sis něco objednala?“

„Nemám vlastně hlad.“

„Dobře.“

Mika lístek odloží. Propojí prsty na desce stolu, zatímco si dávám další doušek kávy. Jukebox na opačné straně místnosti oranžově a modře poblikává, ale hudba nehraje žádná. Rozhostí se mezi námi téměř hmatatelné ticho, dokud Mika konečně nepoloží otázku.

„Tak co, chceš si o tom promluvit?“

„Ani ne.“

„Jsi si jistá? Myslela jsem, že se kvůli tomu chceš sejít.“

„Chtěla jsem vypadnout z domu.“

Přikývla. „Fajn. A jak to všechno zvládáš?“

„Myslím, že dobře.“

Mika mlčí. Podívá se na mě, jako kdyby čekala víc.

„A co ty?“ zeptám se místo toho. „Jak ti je?“

Mika se zadívá na stůl a přemýšlí. „Nevím. Bohoslužby byly náročné. Vlastně tu v okolí není žádný chrám, takže děláme, co můžeme. Existuje spousta tradic a zvyků, o kterých jsem ani nevěděla, víš?“

„Nedovedu si to představit…“ odpovím. Mika a Sam byli na rozdíl ode mě vždycky spojení se svou kulturou. Oba moji rodiče pochází odněkud ze severní Evropy, ale to není nic, o čem bych nějak vážně přemýšlela.

Znovu zavládne ticho. Mika mlčky míchá kávu. Vypadá, jako by na něco vzpomínala. „Sloužili jsme za něj vigilii,“ řekne, aniž by na mě pohlédla. „Ten další den. Zůstala jsem s ním přes noc. Ještě jednou jsem ho viděla…“

Při té představě se mi sevře žaludek. Toho, že viděla Sama ještě poté, co… Přestávám si to představovat. Znovu usrknu kafe a snažím se tu vidinu zahnat, ale nechce zmizet. Přeju si, aby mi o tom neřekla.

„Já vím. Moc lidí ho takhle vidět nechtělo,“ přisvědčí Mika a stále se na mě nedívá. „Taky jsem si myslela, že to nezvládnu. Ale věděla jsem, že je to naposledy, co tu možnost mám. Tak jsem šla.“

Nic neříkám. Upíjím svou kávu.

„Na pohřeb ale přišlo hodně lidí,“ pokračuje. „Nebylo dost míst. Přišli lidi ze školy, které jsem ani neznala. Přinesli spoustu květin.“

„To je od nich milé.“

„Pár lidí se ptalo, kde jsi,“ řekne Mika. „Řekla jsem jim, že se na to necítíš. Že jsi s ním raději o samotě.“

„Nemusela jsi nic vysvětlovat.“

„Já vím. Ale někteří se pořád vyptávali.“

„Kdo?“

„Na tom nezáleží,“ mávne rukou Mika.

Naposledy se napiju kávy, která mezitím úplně vychladla, takže je teď mnohem víc hořká.

Mika se na mě zadívá. „Takže jsi za ním byla?“

Dávám si načas s odpovědí. „Ne… ještě ne.“

„Chceš?“ zeptá se a znovu mě vezme za ruku. „Můžeme jít hned. Spolu.“

Stáhnu ruku zpátky. „Já… já teď nemůžu.“

„Proč ne?“

„Mám nějakou práci,“ odpovím neurčitě.

„Jakou?“

Nevím, co říct. Proč to vůbec musím vysvětlovat? 

Mika se nakloní přes stůl a ztiší hlas. „Julie, já vím, že to pro tebe bylo strašné. Pro mě to taky bylo strašné. Ale nemůžeš se tomu vyhýbat věčně. Měla bys přijít a projevit úctu. Zvlášť teď.“ Pak téměř šeptem dodá: „Prosím, jde o Sama…“

Jakmile vysloví jeho jméno, zlomí se jí hlas. Slyším, jak se jí v hrdle zvedá pláč, který ze všech sil zadržuje. Když ji takhle vidím, cítím na hrudi bolest, která mi znemožňuje promluvit. Nemůžu uvěřit, že by mě tím mohla vydírat. Nedokážu myslet jasně. Musím se udržet pohromadě.

Sevřu v dlaních prázdný šálek. „Říkala jsem ti, že o tom nechci mluvit,“ zopakuju.

„Proboha, Julie,“ pokárá mě Mika. „Sam by moc chtěl, abys přišla. Nebyla jsi tu pro něj celý týden. Nepřišla jsi mu ani na pohřeb.“

„Já vím, a taky vím, že i k tomu mají všichni ostatní co říct,“ opáčím.

„Koho zajímá, co říkají ostatní?“ Mika se zvedne ze sedačky a oči má zalité slzami. „Záleží jen na tom, co by řekl Sam.“

„Sam je mrtvý.“

Obě znovu mlčíme.

Mika se na mě dlouho dívá. Očima pátrá v mých, hledá známky viny nebo lítosti, jako by čekala, že nějak změním svá slova, ale řeknu jen: „Miko, je mrtvý, a moje návštěva na tom nic nezmění.“

Díváme se na sebe dlouho, pak Mika odvrátí pohled. Z jejího mlčení poznám, že je překvapená a zároveň zklamaná. V tu chvíli si uvědomím, že zmlkly i okolní stoly. Naše servírka projde mlčky kolem nás.

Po nějaké době, když se opět ozvou zvuky restaurace, konečně najdu slova.

„Tohle není moje vina, víš? Řekla jsem mu, ať za mnou nejezdí, ale neposlechl mě. Řekla jsem mu, aby tam zůstal. Takže by měli všichni ode mě přestat očekávat nějakou omluvu a z čehokoli mě obviňovat…“

„Nesnažím se tě z toho obviňovat,“ opáčí Mika.

„Já vím, že ty ne. Ale všichni ostatní nejspíš právě to dělají.“

„Ne, ne, všichni si to rozhodně nemyslí, Julie. A promiň, tady nejde o tebe, ale o Sama. O to, že jsi nepřišla na jeho pohřeb. Jde o to, že osoba, co mu byla nejblíž, která ho znala nejlíp, tam ani nebyla, aby o něm promluvila. Sam si zasloužil víc a ty to víš. Všichni to očekávali. Ale ty jsi u ničeho z toho nebyla.“

„Máš pravdu. Možná jsem ho znala nejlíp,“ odpovím. „Amožná proto si myslím, že v nic z toho Sam nevěřil. Obřady, vigilie, spolužáci ze školy – prosím tě. Samovi by na ničem z toho nezáleželo. Nelíbilo by se mu to. Nejspíš by byl rád, že jsem se tam neukázala!“

„Vím, že tomu nevěříš,“ prohlásí Mika.

„Neříkej mi, čemu věřím,“ opáčím. Vyznělo to ostřeji, než jsem chtěla. Chci to vzít zpátky, ale nakonec to neudělám.

Naštěstí se u stolu znovu objeví servírka, aby přijala další objednávku dřív, než se dá lavina do pohybu. Mika se na mě podívá, pak na servírku a znovu na mě.

„Vlastně bych už měla jít,“ řekne najednou a posbírá si svoje věci. Servírka ustoupí stranou, Mika vstane, položí na stůl peníze a obrátí se k odchodu. „Málem bych zapomněla,“ dodá ještě. „Vyzvedla jsem ti ve škole úkoly. Nebyla jsem si jistá, kdy se vrátíš.“ Rozepne tašku. „Přišly i ročenky. Naše se vyzvedávaly jako poslední, tak jsem vzala i tu tvoji. Tady…“ Hodí to všechno na stůl.

„Děkuju.“

„Uvidíme se.“

Nerozloučím se. Jenom se dívám, jak Mika mizí ve dveřích. Zazvoní za ní zvonek a já zůstávám znovu sama. Servírka mi nabídne, že mi dolije kávu, ale zavrtím odmítavě hlavou. Najednou už tu nemůžu vydržet, v tomhle hlučném, stísněném, ušmudlaném bistru, které mě zneklidňuje. Musím odtud vypadnout.

Můj plán na odpoledne je pryč. Nevím, co dělat jiného než se zase potloukat po venku. Snažím se nemyslet na Miku a na to, co jsem měla říct jinak, protože na to je už pozdě. Procházím městem a nechávám na sebe působit kofein. Aspoň že je pryč ranní chlad. Výlohy obchodů se blyští v odpoledním slunci. Míjím je, aniž bych vešla dovnitř. Tamhle je starožitnictví. Sam a já jsme tam chodívali a zařizovali si náš imaginární byt. Zastavím se u výlohy. Přes zaprášené sklo jsou vidět dlouhé police přeplněné obrazy a soškami, na podlaze pokryté perským kobercem stojí starý nábytek. A pak, navzdory mé vůli, přichází další vzpomínka…

Sam mi podává dárek. „Něco jsem ti koupil.“

„Za co?“

„To je dárek za maturitu.“

„Ale vždyť jsme ještě…“

„Julie, prostě to otevři!“

Strhávám obal. Uvnitř je stříbrná zarážka na knihy ve tvaru roztaženého křídla.

„Neměly by být dvě?“ zeptám se. „Kde je ten další kus? Chybí tu.“

„Mohl jsem si dovolit jen jeden,“ vysvětluje Sam. „Ale teď jsem dostal výplatu. Takže se pro něj můžeme vrátit.“

Když se vracíme do starožitnictví, druhá polovina už je bohužel prodaná.

„Kdo si proboha koupí jen jednu zarážku na knihy?“ ptá se Sam ženy za pokladnou.

Otočím se k němu. „Ty.“

Stal se z toho náš vtípek. Ale na tom už nesejde. Vyhodila jsem tu zarážku do krabice s ostatními jeho věcmi.

Tohle město je plné vzpomínek na nás. Obchod s deskami, kde jsem ho vždycky našla, když jsem přišla z práce. Červené dveře jsou podepřené židlí. Několik lidí si uvnitř v uličkách prohlíží staré desky. Někdo vyměňuje struny na elektrické kytaře. Ale u pultu vedle reproduktoru nesedí žádný Sam a nevybírá hudbu. Vždyť tady ani nepracoval. Jenom tu všechny znal. Spěchám pryč, než si mě někdo všimne a pokusí se navázat hovor, na který nemám chuť.

Nevím, jak dlouho to ještě v Ellensburgu vydržím. Oživování všech těch vzpomínek v hlavě mě ničí. Maturita není daleko, připomínám si. Už jen pár měsíců a zmizím odtud. Nevím přesně, kam zamířím, ale na tom nezáleží, hlavně když se nebudu muset vracet na tohle místo.

❀

Nepamatuju se, jak jsem se ocitla u jezera. Není úplně blízko města. Vlastně k němu nevedou žádné stezky ani značky ukazující směr, takže si ho musíte najít sami. Na dlouhém seznamu míst, kterým jsem se dnes plánovala vyhnout, bylo tohle to poslední, kde bych čekala, že skončím.

Když hodím věci na lavičku a posadím se čelem k jezeru, spadne ze stromu pár listů. V teplejších měsících jsme se tu se Samem scházívali. Byl to takový náš malý únik před světem. Naše tajné místečko, když jsme si nemohli dovolit vyjet pryč z města. Někdy jsem tu seděla se zápisníkem a snažila se něco napsat, zatímco Sam byl ve vodě a plaval. Když zavřu oči, slyším, jak zabírá rukama, vidím jeho lesklá ramena, jak protínají hladinu jezera. Ale pak oči otevřu a vidím jen prázdnou, plochou vodní hladinu a zjistím, že jsem zase sama.

Přestaň myslet na Sama. Mysli na něco jiného.

Psaní mi často pomáhá odvést myšlenky jinam. Zápisník jsem si s sebou vzala. Ale jak mám psát, když je tak těžké se soustředit? Možná že mě něco napadne, když tu budu sedět dost dlouho. Dotknu se perem prázdné stránky a čekám, až začnou plynout slova. Ve škole na kreativní psaní není prostor, tak se to snažím dělat ve volném čase. Ve třídě tak jako tak nemáme příležitost psát to, co bychom sami chtěli. Jasně, chápu, že je třeba znát pravidla, než je porušíte, ale psaní by přece mělo přinášet radost, ne? Myslím, že na to učitelé zapomínají. Občas na to zapomínám i já. Doufám, že na vysoké to bude jiné.

Vysoké školy by se mi měly brzo ozvat. Nejradši bych šla na Reed College. Chodila tam moje máma. Mohlo by se zdát, že mi to v současné situaci pomůže… „Nemám tam zrovna nejlepší pověst, takže bych se o mně raději nezmiňovala,“ varovala mě máma. „Až na to budeš mít věk, povím ti o tom víc. Ale jinak, Portland je nádherné město. Bude se ti tam líbit.“ Taky je fajn, že jsou to jen čtyři hodiny cesty, takže to k sobě nebudeme mít daleko. Nedávno jsem si procházela jejich nabídku kurzů a je tam spousta hodin tvůrčího psaní, všechny vedené uznávanými spisovateli z celého světa. Myslím, že tam můžu být sama sebou a zjistit, v čem jsem dobrá. Možná nakonec vyjde moje diplomová práce z tvůrčího psaní knižně. Ale to už uvažuju moc daleko dopředu. Zjistila jsem, že ode mě chtějí ukázky prací. Takže i kdyby mě na Reed přijali, třeba se do žádného kurzu ani nedostanu. Mám sice něco málo napsáno, ale obávám se, že to není dost dobré. Měla bych zkusit napsat něco nového. Silný text, který by na ně udělal dojem. Jenže kvůli tomu, co se stalo minulý týden, je těžké být kreativní. Nemůžu vyhnat Sama z hlavy, ať se snažím sebevíc. Nebude tu, až budu otvírat dopisy o přijetí. Nikdy se nedozví, jestli mě vzali.

Uplyne hodina a list zůstává prázdný. Možná bych si měla místo toho číst, aspoň pro inspiraci. Vedle mě leží ročenka. Chtěla jsem ji nechat v bistru, ale servírka mě sledovala až ven a málem mi ji hodila na hlavu. Obálka je šedomodrá a dost nevkusná. Prolistuju pár stránek. Velkou část zabírají fotky ze studentského klubu a ze sportovních utkání, ale to úplně přeskakuju. Následují maturanti-oblíbenci, třídní šašci a nejlepší kamarádi, kteří neřeší, kdo v čem vyhrál. Je tu i pár lidí z naší třídy, kteří se zapojili do kampaně. Co se mě týče, přijde mi to trochu trapné. Další část jsou portréty maturantů, ale necítím se na to si je prohlížet. Přeskočím až na konec, kde není nic než prázdné místo, kam mohou lidé něco napsat. A pak si všimnu, že to už někdo udělal, na druhé stránce od konce. Mika si nejspíš našla čas k podpisu, než mi ji předala. Ale pak se podívám pozorněji a všimnu si, že to není její rukopis. Ne, tohle písmo patří někomu jinému. Chvíli mi trvá, než ho poznám. Ale to nemůže být pravda.

Sam. To je jeho písmo, vím to. Ale jak se k té ročence dostal? Kdy to stihl? Vůbec mi to hlava nebere. Neměla bych to číst, alespoň ne teď, když se tak usilovně snažím zapomenout. Nemůžu si však pomoct, ruce se mi začínají třást.

Hlavu mi zaplní jeho hlas.

Ahoj,

abych si byl jistý, že jsem všechny předběhl, chtěl jsem tohle napsat jako první. Doufám, že je to další důkaz toho, jak moc jsem do tebe zamilovaný. Pořád tomu nemůžu uvěřit. Jak to, že ty tři roky uběhly tak rychle? Jako by to bylo včera, když jsem za tebou seděl v autobuse a sbíral odvahu tě oslovit. Je šílené pomyslet na to, že existovala doba, kdy jsme se ještě neznali. Doba před „Samem a Julií“. Nebo „Julií a Samem“? To nechám na tobě.

Vím, že se nemůžeš dočkat, až odtud odejdeš, ale bude se mi po tomhle místě stýskat. Nicméně tomu rozumím. Tvoje myšlenky byly vždycky na maloměsto příliš velké a vědí to tu všichni. Jsem ale rád, že tě tvoje cesta zavedla na skok
do Ellensburgu, abychom se my dva mohli potkat. Možná
to tak mělo být, víš? Připadá mi, jako by můj život začal
teprve tehdy, když jsem tě poznal, Julie. Ty jsi to nejlepší, co se v tomhle malém městě stalo. Pro mě. Uvědomuju si,
že nezáleží na tom, kam půjdeme dál, pokud jsme spolu.

Budu upřímný. Dřív jsem se bál opustit domov. Teď se nemůžu dočkat, až odejdu a vytvořím si s tebou nové vzpomínky. Jenom nezapomeň na ty, které máme odtud. Zvlášť jestli vyjdou tvoje plány. Ať se stane cokoli, slib mi, že na mě nezapomeneš, ano?

Každopádně, miluju tě, Julie, a vždycky budu.

Navždy tvůj

Sam

Navždy…

Zavřu ročenku, zírám na vodní hladinu a konečně mi to dochází.

Na druhé straně jezera se objevila rodinka kachen. Sleduju, jak dělají na vodě malé kroužky, a poslouchám vánek, který za mnou víří listí na větvích, a plnou vahou na mě doléhají Samova slova.

Je to týden, co Sam zemřel. A já se ho snažím vymazat ze svého života jako nějakou strašlivou vzpomínku. Po tom všem, co jsme spolu prožili. Vyhodila jsem všechny jeho věci. Nepřišla jsem na jeho pohřeb. A ani jsem se s ním nerozloučila. Po smrti mě Sam požádal jen o jedinou věc, abychom si jeden druhého pamatovali. Přesto dělám všechno pro to, abych na něj zapomněla.

Zachvěju se, když se začnou objevovat první mraky. Jak tu bez hnutí sedím na lavičce a sleduju dlouhé stíny bloudící po hladině, vrací se chlad z dnešního rána a do kostí se mi zarývá náhlý pocit viny. Nevím ani, kolik času uplynulo od chvíle, co jsem se sem posadila. Vzápětí si ale uvědomím, že jsem už zase na nohou a běžím zpátky k městu.

Farmářský trh se právě balí, když jím procházím – na zem padá zboží, bochníky chleba se převrací, hlavy se otáčejí. Prodírám se ulicemi k domovu a je mi jedno, na koho narazím. Podle výšky slunce na obloze a ucpaných silnic musí být pozdní odpoledne. Popeláři, co tu objíždějí, pravděpodobně přijeli už před pár hodinami. Rozpisy se ale často mění a vozy se zpožďují, takže krabice se Samovými věcmi může pořád ještě ležet na chodníku.

Jakmile zahnu za roh a náš dům je už na dohled, podívám se na obrubník a uvědomím si, že tam není. Všechno je pryč. Všechny Samovy věci. Skoro se zapotácím, jak na mě dopadne těžký, skličující pocit, hrudník jako by se mi naplnil vodou a já zapomenu dýchat.

Vběhnu do domu a zkontroluju kuchyni. Police jsou prázdné. Prohledávám obývák v naději, že mě máma zachránila před následky mého hrozného rozhodnutí a přinesla nějaké Samovy věci zpátky dovnitř. Nic tu ale není.

Vytáhnu telefon. Máma mi to vezme po čtvrtém zazvonění.

„Mami, kde jsi?“

„Proč? Julie, děje se něco?“

Uvědomím si, že zním zadýchaně. Nemůžu se však vzpamatovat.

„Ta krabice se Samovými věcmi z dnešního rána. Ta, co jsem ji nechala venku. Přinesla jsi ji zpátky?“

„Julie, o čem to mluvíš? Samozřejmě že ne.“

„Takže nevíš, kde je?“ zeptám se zoufale.

„Je mi to líto, ale nevím,“ odpoví. „Jsi v pořádku? Proč zníš takhle?“

„Jsem v pořádku. Já jen, že jsem… Musím už jít.“

Zavěsím dřív, než stihne říct cokoli dalšího. Žaludek se mi sevře. Je pozdě. Všechno, co mi zůstalo po Samovi, je pryč.

Najednou si uvědomím, že jsem vynechala všechny bohoslužby a obřady, které se konaly na jeho památku – vzpomínky, které jsem opustila. Ani jsem se neobtěžovala zajít k jeho hrobu. Najednou mám pocit, že se nedokážu zastavit. Přecházím neustále sem a tam po prázdném domě pod vlivem emocí, co jsem tak dlouho držela v sobě a které mi teď proudí žilami jako ledová voda, až se mi třesou ruce. Mika měla pravdu. Co by si o mně Sam pomyslel, kdyby věděl, jak se k němu chovám?

Když si v duchu přehrávám posledních pár dnů, začínám konečně chápat to, co mi předtím nedocházelo. Všechen ten nahromaděný hněv nebyl nic jiného než zeď, která měla zakrýt moji vinu.

Nebyl to Sam, kdo mě té noci opustil. To já opustila jeho. Ve chvíli, kdy mi to dojde, jsem zase venku a utíkám.

Zatímco jsem byla v domě, obloha venku se zatáhla a maluje stíny po okolí, když běžím ulicemi. Ellensburg není nejmenší město ve středním Washingtonu. Ale prochází jím jen jediná hlavní silnice, takže pokud se po ní vydáte, uvidíte všechno. Pár bloků od místa, kde se zahýbá k univerzitě, je neznačená stezka, která protíná silnici přes celou severní část. Vydám se po ní směrem ke kopci, nad hlavou se mi přitom stahují další mraky a cítím, jak na zem dopadají první kapky deště.

Z okolních čtvrtí je to na hřbitov na kopci asi hodina chůze, ale stezka zkracuje čas skoro o třetinu. A protože jsem od okamžiku, kdy jsem vyběhla z domu, nezpomalila, dorazím k němu vlastně během chvilky.

Venku mrholí, ale déšť se proměnil v mlhu. Sotva vidím před sebe. Oblečení mám napůl promáčené, ale nevšímám si toho a mířím ke vstupní bráně na hřbitov.

Někde tady nahoře je pohřbený Sam. Musím ho alespoň jednou vidět, vzdát mu úctu a říct mu, že se omlouvám za to, že jsem nepřišla dřív, a za to, jak hrozně jsem se chovala. Musím Samovi říct, že jsem na něj nezapomněla.

V hlavě se mi přehrává obraz jako filmový kotouč. Vidím ho, jak sedí na svém náhrobním kameni, v džínové bundě, jak na mě celý ten týden čeká. V mysli se mi odehrává tucet rozhovorů, co mu mám říct a jak mu vysvětlit, proč jsem se tak dlouho držela stranou. Pár metrů před hřbitovní bránou se ale zastavím.

Lampa visící nad bránou zaskřípe, nerozsvícená ve večerním dešti.

Co tady dělám? Hřbitov se rozkládá na čtyř stech akrech půdy. Podívám se nahoru na kopec a vidím tisíce seřazených náhrobků, jsou na míle daleko. Nevím, jak dlouho by mi trvalo ho najít, ani kde vůbec začít. Zmrzlé nohy zůstávají stát na mokrém betonu. Nemůžu tam jít. Nedokážu se k tomu přinutit. Sam tady není. Není tu nic k vidění, jen nově položený náhrobní kámen. Nechci si ho takhle pamatovat. Nechci tuhle vzpomínku. Nechci myslet na to, že má strávit zbytek věčnosti pohřbený na tomhle kopci.

Ustoupím pár kroků od brány a přemýšlím, proč jsem sem vlastně přišla. Byla to strašná chyba. Sam tam není. Nechci, aby tam byl.

Ještě než si to uvědomím, otočím se a málem uklouznu, jak se dám znovu do běhu.

Když za mnou mizí cihlová zeď, táhnoucí se kolem hřbitova, večerní mlha se mění ve sprchu. Ani nevím, kam mám teď namířeno. Chci se dostat, co nejdál to půjde. Vbíhám do lesa a z oblohy už přímo lije. Běžím dál, dokud výhled na domy a silnice úplně nezmizí.

Déšť změkčil půdu a celou ji zaplnil loužemi. Zatímco běžím, začínám si představovat, jak se vynořím v alternativním světě, kde je všechno ještě v pořádku, a přeju si, abych se mohla vrátit v čase a všechno změnit. Ale ať se snažím sebevíc, nedaříse mi ovládnout čas a prostor a rozvázat předivo reality, která se kolem mě ovíjí a trhá mě na kusy.

Najednou se mi o něco zachytí noha a já sebou plácnu o zem. Na miliónu míst po těle mě píchne, pak bolest odezní a já necítím vůbec nic. Pokusím se vstát, ale nemůžu pohnout ani jediným svalem. Takže se o to nesnažím. Zůstávám ležet v listí na kamenech a z mraků nade mnou se stále snáší déšť.

Stýská se mi po Samovi. Chybí mi zvuk jeho hlasu. Chybí mi jistota, že se vždycky ozve, když mu zavolám. Ani nevím, kde teď jsem, ani s kým bych mohla mluvit. Tohle není zrovna moje nejlepší chvilka. A zítra budu litovat, že jsem to nechala zajít až sem. Teď jsem ale tak zoufalá a tak osamocená, že vytáhnu mobil a zapnu ho. Světlo displeje mě na pár vteřin oslepí. Zapomněla jsem, že jsem ráno všecko smazala – všechny fotky, zprávy i aplikace, takže v telefonu nic není. Procházím svoje kontakty a snažím se přijít na někoho jiného, komu bych mohla zavolat, ale moc možností nenacházím. Když si všimnu, že tam není ani Samovo jméno, vzpomenu si, že jsem ho smazala taky. Nejsem si jistá, jestli si vůbec ještě pamatuju jeho číslo. Ani nevím, co dělám. Stejně ho vytočím a doufám, že ho ještě jednou uslyším prostřednictvím hlasové schránky. Možná bych mu mohla nechat vzkaz, že je mi to líto a ať se ozve.

Vyzvánění mě vyděsí. Je to v prázdnotě lesa podivný zvuk. Zavírám oči a roztřesu se zimou. Telefon vyzvání dlouho, přehlušuje moje myšlenky, a já mám pocit, že to bude trvat věčně, když najednou zvonění ustane.

Někdo přijme hovor.

Následuje dlouhé ticho, než se na druhé straně ozve hlas.

„Julie…“

Kapky deště mi bubnují do ucha. Uvědomím si zvuk vlastního srdce, které tluče o zem. Obrátím tvář vzhůru k nebi a poslouchám dál.

„… jsi tam?“

Ten hlas. Slabý a skřípavý, jako šum oceánu v lastuře. Znám ho. Slyšela jsem ho už tisíckrát, až se pro mě stal stejně známý, jako je ten můj. Ten hlas. Ale nemůže to být pravda.

Sam…