Copyright © Lucie Kutrová, 2023

Illustrations © Michaela Sušická, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9228-1

Babička: „Ahoj Lucinko, kontrola zdravotního stavu! Kde se zrovna vynacházíš?“

Já: „Ahoj babi, jsme zrovna na cestě ze Švýcarska, lezli jsme na Márvíčkovu první čtyřtisícovku!“ 

Babička: „Houby! Tož vy už jste zase někde v cizině.“ 

Já: „Babi, co je nového ve Fryštáku? Umřel někdo?“ 

Babička: „Zrovna dneska ne, ale v Mlépexu mají sýr ve slevě.“

(po 40 minutách)

Babička: „Lucinko, dávajte se na sebe pozor!“ 

Věnováno babičce Marušce, která mě vždy po telefonu provázela
na mých cestách. 

Marii Kutrové, bez které mým cestám už vždycky bude něco chybět.

PODĚKOVÁNÍ

Všechny své zážitky jsem každý den nahrávala do telefonu na záznamník. Tato kniha by nevznikla bez mých úžasných kamarádek, které všechny tyto nahrávky přepisovaly.

Velké díky patří Hance Mužné za přepsání ohromného kusu textu. Obrovský respekt Anetce Papanové, která zvládala text přepisovat při jejích 24hodinových službách v nemocnici. Největší poděkování patří Denči Zemanové, která přepsala velký kus textu a pak to po nás všechno měsíc opravovala.

No a co si budeme povídat, bez výstižných obrázků mé nejlepší kamarádky Michi Sušické by tahle kniha byla jen suchý text mých blábolů.

A aby to bylo trochu genderově vyvážené a nevypadalo to, že na mé knize pracují jen ženy, tak bych tu ráda vyzdvihla práci mého milovaného brášky Martina Kutry, který mi nakreslil všechny dokonalé mapy, které vás provedou celou knihou. Nejlepší brácha na světě.

PODĚKOVÁNÍ

Martinu Úblovi, Trail Angels a celé komunitě Stezka Českem

„Stezku Českem může jít každý. Je jen na vás, kdy, kde a jak se na cestu vydáte. Můžete ji jít vcelku, Severní větví nebo Jižní větví. Po jednotlivých úsecích. Rozdělit si ji na víkendy. Ze západu na východ, nebo naopak. Po chatách nebo se stanem. Pomalu, rychle nebo třeba běžet. Jít může každý!“

Kdo to píše?

Co byste o mně měli vědět? Narodila jsem se 12. 12. 1992 v Havířově.
12. 12. 2012 jsem si začala psát bucket list. 12. 2. 2019 jsem odevzdala svou první knihu a 12. 12. 2021 knihu druhou. Téměř každý den na hodinkách vidím čas 12:12 a nemám žádné oblíbené číslo. Mám ráda dobrodružství, miluju svoji rodinu a miluju svého čtyřnohého parťáka Marvela. Občas jsem trapná. Občas hodně. Ráda se ze srdce směju věcem, které jiným vtipné nepřijdou. Prošla jsem Pacifickou hřebenovku dlouhou 4 300 km. Nerada frajeřím. Strašně ráda čtu. Naposledy jsem četla

151 dní Pacifickou hřebenovkou

a pak ještě

151 dní po evropských stezkách

. Jsou to super knihy a taky vtipné. Jsou moje. Právě čtete mou třetí knihu, a jestli jste nečetli ty předchozí – to jste svůj život o hodně připravili!

No, kde bych tak začala. Vy, co jste četli mou předchozí knihu

151 dní po evropských stezkách

, určitě by vás zajímalo, jak to se zhroucenou a namotivovanou Lůcou bylo dál. Myslím si ale, že ne všichni měli to štěstí, že si mou druhou knihu přečetli. Ve zkratce: Měla jsem super chlapce, zažili jsme spolu spoustu krásných chvil, udělali jsme si spolu spoustu krásných fotek, chlapec se se mnou rozešel, já se z toho úplně sesypala a k mému neštěstí jsem po tom rozchodu psala knihu. Všechnu svou frustraci jsem nahrnula do její poslední části, za což bych si teď s odstupem času nejraději dala pár facek. Konec příběhu.

Jaké jsem si z toho vzala ponaučení? Ať už jste ve vztahu bůhvíjak šťastní, ať už si plánujete překrásnou budoucnost, nebo máte pocit, že lepší člověk pro vás prostě neexistuje – to je v pohodě, sněte dál, ale proboha – pořizujte si fotky i bez vašeho druhého já. Mohlo by se vám potom totiž stát, že se vám všechno sesype jako domeček z karet, vám zbydou jen oči pro pláč a z posledních pár měsíců, let či století nebudete mít žádnou fotku, na kterou byste chtěli koukat.

V jedné své světlé chvilce jsem ze sebe vyblila hrozně namotivovaný konec knihy, aby to vypadalo, že jsem jako hrozně tvrdá holka, která to všechno s přehledem zvládne. Realita sice byla úplně jiná, ale na mou obranu – já se fakt snažila. Sice jsem do knihy napsala, že to všechno bude okay a že to všechno zvládnu, ale pravda je taková, že jsem se v tom patlala ještě docela dlouho. Byla jsem s tím tak strašně otravná, že už mě všichni museli mít plné zuby. Každému jsem to říkala, cpala mu svůj osudový příběh a potřebovala znát jejich názor. I popelář a pošťačka dostali prostor.

Kamarád: „Představ si 10 pomyslných schodů, které musíš zdolat, abys byla spokojená.“

Já: „Okay.“

Kamarád: „Když si představím, čím vším jsem si musel po rozchodu projít, tak si myslím, že se rukama držím desátého schodu a už jsem skoro tam…“

Já: „Aha, tak to já jsem ve sklepě, mám zhasnuto a nevím, kde jsou schody…“

Až zase jednou budete v depresi z nějakého fakt krutého rozchodu a bude vám připadat, že jste zbyteční, že už vás nikdo nikdy nebude milovat, protože jste hnusní, tlustí, nemilovatelní, tak se na to, prosím vás, rovnou vykašlete, protože tajemství tkví v tom, že už vás nikdo nikdy nebude milovat jako ten člověk, který nedokázal ocenit vaše kvality…

Potkáte totiž někoho, kdo vás bude milovat mnohem víc.

Fakt.

Vím to.

A jestli jste pořád smutní, mám ještě jeden zaručený lék. Zajděte za mámou. Moje máma vždycky všechno vyřešila jednou větou: „Dojdi si pro TeaTree.“ TeaTree je lék na všechno. Vyřešily se tím všechny mé krize od narození, přes pubertu až doteď. Odřeniny. Škrábance. První beďary. Rozbitá hlava. Vyražené zuby. Rozkousnuté rty. Cucfleky. Bolest břicha. Šikana ve škole. První láska. TeaTree vyřešilo všechno! Mám pocit, že kdykoliv jsem se jen nadechla a chtěla něco říct, mamka rovnou pronesla: „Dojdi si pro TeaTree!“

Na dalších stránkách budete mít možnost zasmát se nad mými příhodami, u kterých jsem se já moc nesmála. Jenomže časem přijdete na to, že s humorem je život mnohem lepší. Pokud se rádi smějete nad cizím neštěstím a vyžíváte se v bolesti jiných, směle pokračujte ve čtení. Pokud vás zajímá především Stezka Českem, přeskočte na stranu 38

.

Pokud nemáte smysl pro humor, přeskočte na stanu 432, kde kniha končí a počkejte si na další. Peněz nelitujte, přispěli jste útulkáčkům.

Moc s Marvelem děkujeme. Odpusťte nám tu a tam nějaké to sprosté slovíčko, Marvelovi to občas ulítne. Děláme si v jednom kuse srandu ze sebe, ze svých blízkých a taky z lidí, co známe pár minut. Většinou to myslíme hezky. Neberte proto všechny naše kecy tak vážně a zkuste se spíš zasmát. Život s úsměvem na rtech je mnohem krásnější.

LEDEN–BŘEZEN 2021

Hory, sníh, přátelé a Marvel. Mám pocit, že jsme byli celou zimu na horách a skialpy mi skoro přirostly k nohám. Dokud jsem teda nejela do Itálie a nešla v pohorkách na menší výlet ve sněhu, kdy mi do bot napadal sníh a rozsekal mi na maděru celé achilovky. Šíleně to bolelo, ale jsem přece ženská, kousla jsem se, převázala si to obvazem, a ještě dva dny šlapala na skialpech. Po návratu jsem konečně obvaz sundala a na patách mi zůstaly takové dva fakt šeredné, mokvající puchýře. Napatlala jsem si na ně něco, co jsem našla v lékárničce, znovu paty obvázala a začalo to fakt hodně bolet. Ráno jsem se probudila a měla nohu úplně modrou jako šmoula. Jsem já to ale koumák! Jela jsem na chirurgii. Když to doktorka viděla, zašklebila se a pronesla: „Hmm, to jsem dlouho neviděla, to máte omrzliny tak druhého stupně.“ Na malinkou chvilku se mi chtělo smát, jen dokud se sestřička nepodívala taky a neřekla: „No, naposledy přece, jak nám sem přivezli toho bezdomovce.“ Pak už jsem se celý měsíc nezasmála. Obě achilovky mi namočili do višňáku, obvázali, dostala jsem berle a nikam jsem nemohla chodit. Marvel mě nenáviděl. Chodili ho venčit kamarádi a já dva týdny proležela doma v posteli. Nejhorší bolest v mém životě pak byla, když mi za živa strhávali ty puchýře, které se tam vytvořily. Masakr, měla jsem z toho noční můry. A tahle etapa mého skvělého života pokračovala dál s heslem:

„Když nestane se mi nic měsíc celý,

můj život bude zase skvělý.“

DUBEN 2021

Zkuste si vydržet v bytě s huskym, když máte omrzliny na obou nohou a sejít schody vám trvá celou věčnost. Peklo. Mé jediné štěstí bylo, že jsem okolo měla spoustu sousedů, kteří mi s radostí vzali Marvela na procházku. Marvel poslouchá všechny, takže žádný problém. Když jsem se konečně po pár týdnech začala pohybovat po svých a měla jsem stržené puchýře z achilovek, jeli jsme s Marvelem a kamarády do Chorvatska a Slovinska. Chtěla jsem Marvelovi splnit nějaké položky z jeho bucket listu. Třeba to, že by chtěl jet k moři. Vůbec nechápu, proč by si husky něco takového přál. No, řeknu vám tajemství. Jeho bucket list píšu já. Smůla, Marve.

Byli jsme se podívat na zasněžená Plitvická jezera, prošli jsme se po horách, viděli pár vodopádů a na poslední část výletu za námi přijel můj skvělý kamarád Martin, kterému neřeknu jinak než Pan Skialpinista. Martin je kluk, který mi hodně pomohl v nejtěžších začátcích po rozchodu. Věřil ve mě, a to bylo to jediné, co jsem tenkrát potřebovala. Vzal mě poprvé na skialpy a byl prvním člověkem, který ve mně jako v lezkyni viděl talent. Když jsem si ve 20 letech začala psát bucket list, měla jsem strach z výšek, pak jsem skočila z letadla, což byla naprostá katastrofa, zkusila jsem lezení na stěně a několikrát byla na skalách. Nikdy jsem ale neměla ty správné parťáky, se kterými by mě to bavilo. Když jsem šla úplně poprvé zkusit skialpy, čekala jsem, že mě Martin vezme do Krkonoš. Marťas mi sbalil batůžek, zapakoval auto, půjčil skialpy a vzal mě na druhou nejvyšší horu Rakouska – Wildspitze (3  70 m n. m.). A já to zvládla. Což je až s podivem, protože jsem na lyžích nestála 15 let. Martin vůbec neví, co je to pud sebezáchovy. Přijel za námi do národního parku Paklenica, já stála pod skálou a Martin se zeptal: „Lůco, nechceš si dát svou první vícedélku?“ Očima jsem těkala po skále jako zmatený křeček v kolotoči a měla jsem pár celkem zbytečných otázek: „Cože? Teď? Co je vícedélka? Jak se to dělá? Počkej. S těmi omrzlinami?“ Martin přikývl a řekl: „To dáš!“ Navázali jsme se na lano a já vylezla svoji první dlouhou stěnu. Cesta Trik, 125 m. Ten kluk je opravdu zabiják. A teď čekáte nějakou tu katastrofu, že? Ha! Budete překvapeni, ale při tomto výkonu jsem se nezrakvila ani se nic hrozného nestalo. A to, co se stalo málem, to se nepočítá. Mám na mysli moje strachy skoro podělané kalhoty.

Katastrofa přišla až po návratu, kdy jsem z výletu jela s plně nabaleným autem a rakví na střeše rovnou na přednášku do Ostravy. Udělali jsme on-line přednášku, na které jsme vybrali kupu peněz pro pejsky v útulcích. Když jsem pak s dobrým pocitem přišla ke svému autu, kterému říkám Chlup, chvíli jsem si říkala, že se ta moje mamka snad úplně zbláznila, když mi udělala takový šílený bordel v autě, kam jsem ji poslala pro Marvelovu misku. Když jsem se na ten chaos, který panoval v mém autě, ale podívala pořádně, došlo mi, že ty střepy všude na sedačkách nebudou asi výsledkem máminého hledání mističky. Nějaký sráč mi vysklil přední okýnko, vlezl do auta a ukradl všechno, co mu přišlo pod ruku a co zvládnul nacpat do tašky IKEA. Počítač, GoPro, zrcadlovku, celou tašku s oblečením na skialpy, batůžky, Marvelův postroj, vodítka a věci, které tomu člověku budou úplně k ničemu. Ptáte se, jak jsem ty věci mohla nechat jen tak v autě? To je hrozně zajímavá otázka. Přiznám se, že mě to do tohoto dne vůbec nikdy nenapadlo. Já ty věci nechávám v autě skoro pořád. To není, jako že si člověk jede jednou za čas někam nakoupit, vrátí se domů a nechá auto stát týden před domem. Já v tom autě žiju. Jsme skoro pořád někde na cestách, a ještě nikdy se mi nestalo, aby mi z něj někdo něco ukradl. Stála jsem tu jako opařená, než přijeli policisté, se kterými jsem strávila celou noc na stanici.

Jaké si z toho beru ponaučení? Není dobré parkovat u třech bank s kamerovým systémem na placeném parkovišti. Není dobré parkovat v Ostravě. Není dobré jezdit do Ostravy. GoPro a zrcadlovku už jsem si znovu nekoupila. Měla jsem co dělat, abych si zvládla obstarat novou výbavu na hory, a vzhledem k tomu, že vydělávám jen tolik peněz, kolik s Marvelem opravdu potřebujeme, na vymoženosti už peníze nezbyly. Měla jsem kolem sebe ale spoustu skvělých lidí, kteří mi darovali svou starou výbavu, někteří mi dokonce nějakou část koupili. Věci si člověk časem zvládne dokoupit. Horší je to s tím, co se nahradit nedá. Ten šmejd mi totiž ukradnul můj růžový batůžek Ferrino, ve kterém jsem nosila svého předchozího huskyho Kaira a se kterým jsme vylezli na spoustu kopců. Ten batoh, to nebyla jen věc, to byla spousta vzpomínek. V notebooku byla uložená Marvelova knížka, kterou bych jednou ráda napsala znovu. Možná už v autě nikdy nic nenechám a možná taky začnu zálohovat. Ale spíš ne.

KVĚTEN 2021

Je krásný úterní den, jde se na pořádnou procházku do lesa. Marvel už skáče samou radostí u dveří, ostatně tak jako každý den, kdy jdeme do lesa. A my chodíme do lesa každý den. Někdy dvakrát. Hezky jsme si vykračovali lesem a potkali jsme Marvelovu kamarádku. Psi se začali honit, do toho mi volala babička a já slyšela její: „Lucinko, kde se vynacházíš?“ Barvitě jsem jí vylíčila, že jsme s Marvelem v lese. Babička mi vyprávěla, že měla k obědu boloňské špagety, sousedka jí přinesla rajčata, v obchodě měli slevu na slané brambůrky a najednou jsem ucítila šílenou bolest. Něco, jako kdyby někdo lámal špagety, ještě než je dá do hrnce. Au. V tu ránu jsem neměla v ruce telefon, ležela jsem na zemi a v puse měla jehličí.

Marvelova kámoška běžela v plné rychlosti proti mně a těsně přede mnou to stočila a hodila myšku okolo mých nohou. Prozradím, že Marvelova kámoška váží pět kilo. Proto pro ni bylo tak lehké to těsně před mýma nohama stočit. Marvel bohužel váží o trochu víc. Asi o 20 kilo. Takže ten to bohužel stočit nestihl.  

Marvel mi podrazil nohy a já spadla na lokty a nemohla jsem dýchat. Podle mě mi ten osel zlomil žebra. Zvedla jsem se ze země, našla zapadlý telefon, nahodila si vyražený dech a babičce jsem odpověděla jen: „Babi, ten debil mě normálně srazil k zemi.“ Marvel – vysmátý – na mě kouká a babička dodává: „Ale tož, prosim tě, Lucinko, proč mu říkáš tak škaredě?!“ Ty kráso, tady se mě nikdy nikdo nezastane.

Trochu se mi začala točit hlava. Zmínila jsem babičce, že mi není úplně nejlíp, načež zalamentovala, že bych na sebe měla dávat větší pozor. A pak už jsem řekla jen: „Babi, je mi hrozně blbě, asi si tady sednu na lavičku.“

Když jsem přišla k sobě, měla jsem v puse zase bahno a jehličí, a jakoby z dálky jsem slyšela: „Slečno, jste v pořádku? Máte někdo aplikaci Záchranka, prosím vás? Nemáte aplikaci Záchranka?“ Otevřela jsem jedno oko, protože druhé mi vůbec nešlo otevřít, a uviděla svůj nos a jak mi z něj kape krev. Nějaký pán mi odhrnoval vlasy z obličeje a snažil se na mě mluvit. Kolem běžel nějaký další pán a ptal se dotyčného, který se mi snažil pomoct: „Vy jste doktor?“ On na to však: „Nene, já jsem psychoterapeut.“ A i když jsem byla totálně zmatená, hned jsem mu chtěla vysypat svůj příběh o tom, jak mám zlomené srdce. I když teď mám možná zlomeného i něco dalšího.

Pán, co telefonoval se záchrankou, se mě začal vyptávat, co se mi stalo, a já mu jen chtěla říct, že mě ten můj debil srazil, a v tu chvíli mi došlo: „Kde je ten můj malej bobínek?“ On ale stále telefonoval se záchrankou, a protože měl hovor nahlas, zaslechla jsem: „Tak, prosím vás, zavolejte městskou policii, ať si pro toho psa přijedou a odvezou ho do útulku.“ Jestli mi doteď krvácel jen nos, právě mi začalo krvácet i srdce. Strašně jsem se rozbrečela, chtěla se zvednout ze země a předstírala jsem, že jsem úplně v pohodě a že jdeme s bobínkem domů. Marvel si tam vedle mě vesele seděl s výrazem: „Nechápu, proč mi stála v cestě.“

Přijela sanitka, naložili mě do auta, odvezli do Motola, kde jsem si prošla celou řadou vyšetření. A co se teda stalo? Ve zkratce: Marvel mi podrazil nohy, já spadla na lokty, vyrazila si dech, zvedla jsem se, ušla asi dva metry, zatočila se mi hlava, sedla jsem si na lavičku, omdlela a celou vahou z ní spadla na hlavu, takže mám lehký otřes mozku. Pohoda. Ještě že to babička neviděla. Ježišmarja! Babička! Vždyť jsem s ní zrovna mluvila! Musím jí hned zavolat. Kde mám telefon?

Mám tu od ní patnáct zmeškaných hovorů. Panebože! Hned jsem jí zavolala zpátky, ale nebrala mi to. Snad nedostala infarkt. Volám proto tátovi, od kterého jsem měla pět zmeškaných hovorů. Táta telefon zvedl a povídá: „Co ta babina zase blbne? Volala mi, že jí prý nějaký pán v lese řekl: Leží tu v kaluži krve a nehýbe se, tak já jí zavolám záchranku.“ Babičku určitě klepla pepka. To je teda drama.

Jaké z toho plyne ponaučení? Cestujte okolo světa. Ty nejhorší věci se vám většinou stanou hned vedle baráku. A takový to mohl být hezký den v lese. Místo toho jsem s

trávila noc v Motole, udělali mi CT hlavy, rentgen hrudníku, rentgen končetin, zašili mi loket, vyčistili rány a život jde dál. A Marvel? Je mi úplně jasné, že vás všechny zajímá, co se stalo s Marvelem. Bohužel po tomto incidentu jsem nemohla jinak. Je mi to moc líto. Městská policie Marvela naložila, odvezli jej do útulku, a když mi pak volali, abych si pro něj přijela, oznámila jsem jim, že jeho panička podlehla zraněním. Ještě jsem jim stihla poslat hezkou fotku, kterou můžou umístit na web do sekce „Pejsci k adopci“.  

Ha, ha, ha. Je vám všem asi jasné, že kecám. I když jsem ležela skoro polomrtvá v kaluži krve, jen co jsem zaslechla slovo „útulek“, strašně jsem se rozbrečela a se zakrvácenou hlavou chtěla jít domů. Šla okolo nějaká paní, která mě začala uklidňovat, ať nepláču, že nás zná, že se potkáváme v lese, že zná Marvela a jestli chci, vezme si ho k sobě domů. Ať pro něj pak někoho pošlu nebo si pro něj přijedu, až mě pustí z nemocnice. Když říkám „nějaká paní“, myslím tím svého strážného anděla. Vždycky mám okolo sebe tolik báječných lidí… Takže zatímco mi dělali všechna ta vyšetření, Marvel se někde povaloval na gauči a žral kokina.

Když mě pouštěli z nemocnice, doktor se mě ptal: „Bydlíte sama, nebo s někým?“

 Bez váhání jsem odpověděla: „S někým.“

Vypadal, že se mu dost ulevilo, a dodal: „Tak super, někdo se o vás tedy postará…“

Já na to: „Bydlím se svým psem…“

Doktor povytáhl obočí a s hrůzou se zeptal: „S tím, co vás srazil?“

Marve, chceš říct něco na svoji obranu?

Rád bych jen poznamenal, že po mém útoku ses, matko, ještě na pohodičku zvedla. Zrakvila tě až ta blbá lavička. Viníka máme. Včerejší den už zhltla historie. Jdeme do lesa?

ČERVEN 2021

V červnu jsme s Marvelem křtili naši druhou knížku

151 dní po evropských stezkách

. Křest byl na hradě, v zahradách Šternberského paláce, kam nesmí pejsci, ale Marvel dostal – snad jako první pes – výjimku. Když je tím spoluautorem mé knihy a lidi chodí vlastně i na naše přednášky hlavně kvůli němu.

Když jsem se tuto novinku dozvěděla, celý měsíc jsem Marvelovi připomínala, že se bude muset chovat slušně, a hlavně ať nám neudělá ostudu. Zaparkovali jsme naše fáro Chlupa na hradě a už když Marvel s motýlkem uvázaným na krku vystupoval, zdálo se, že se bude chovat slušně. Vešli jsme do Šternberského paláce, kde už nás vítali lidé z vydavatelství a organizátoři akce. A jen jsme vešli dovnitř, Marvel si podřepnul a vysral se přímo u brány. Tak rudá jsem snad nikdy nebyla. Já toho malého smrada dám fakt na Bazoš.

A aby těch katastrof nebylo málo, našla jsem si kluka, který mě 24. 6. 2021 požádal o pusu. Ano, čtete správně. V dnešním světě, kdy pozvání na kafe už znamená pozvání na pexeso, jsem narazila na kluka, který mě vzal na rande do Františkánských zahrad, kde se poprvé asi políbil jeho dědeček s babičkou, vzal si na sebe košili, měl opocené čelo, koktal a pak ze sebe dostal větu: „Noo, víš, já bych se tě, to, no, chtěl bych se tě zeptat, jestli, víš, jak se spolu vždycky vítáme, tak, to, jestli bych ti, jak si dáváme pusu na líčko, tak jestli bych ti, to no, třeba jako nemohl dát opravdovou pusu.“ Potlačila jsem smích, otřela mu pot z čela a dali jsme si s Honzou naši první pusu.

Když jsem byla poprvé u Honzy doma, bylo to moc fajn. Honza uvařil Pad Thai a celý večer jsme se skvěle bavili. Než jsme šli spát, dala jsem Marvelovi do ložnice na zem deku a povel: „Lehni a zůstaň.“ Marvel si lehnul na deku a podíval se na mě tak smutnýma očima, až mě z toho píchlo u srdce. Honza už ležel v posteli a já musela rychle do koupelny, protože se mi najednou chtělo brečet. Co to tady dělám? Celých 10 měsíců jsme to byli jen my dva, ráno, přes den, večer, v noci, vždycky spolu. Můj ex nesnášel zvířata v posteli, a tak s námi Marvel nikdy nespal. Po rozchodu se Marvel nastěhoval do mé postele a dost nám to tak vyhovuje. A teď se zase vracím zpátky v čase? Zase Marvela odsunu na gauč, protože jsem si našla chlapa? Bylo mi hrozně a věděla jsem, že to je něco, co nechci. Já tohle už Marvelovi udělat nemůžu. Vyšla jsem z koupelny odhodlaná odjet, hledala jsem klíče a slova, jak Honzovi říct, že na vztah ještě nejsem připravená. Nevím, jestli vůbec ví, do čeho se pouští. Já jsem hrozná holka, bordelářka a miluju Marvela. Poslední měsíce mi hojil rány, každé ráno mi čistil obličej od slz a já ho teď zase šoupla na zem, abych mohla spát v posteli s klukem, kterého znám měsíc? V hlavě jsem si udělala imaginární seznam, aby to dávalo smysl, když chci takhle uprostřed noci odjet:

* nechávám po sobě kupičky v koupelně

* dělám si legraci ze svých kamarádů a z cizích lidí

* jsem nervák, a když se mi něco nepovede, svedu to na někoho, kdo je zrovna poblíž

* miluju ananas na pizze

* mám radši zvířata než lidi

* potřebuju svůj prostor

* občas potřebuju vypadnout a třeba na měsíc zmizím… nebo taky na dva

* nikdy mi žádný vztah nevyšel, protože jsem asi nesnesitelná a nemilovatelná

* musím mít vždycky pravdu

* miluju Marvela

* když vařím, vařím pro Marvela

V obýváku jsem našla klíče, srdce mi bušilo ostošest, hrozně se mi tu chtělo zůstat, ale vybavovala jsem si ty Marvelovy modré oči, které se na mě vyčítavě dívají a ptají se: „Už zase mě chceš za někoho vyměnit a zase budu spát na zemi? Sám?“ Nadechla jsem se, vešla do ložnice a tam na té obrovské posteli s bílým povlečením ležel Honza a drbal Marvela na vyvaleném břichu. Roztrhala jsem svůj imaginární seznam na cucky a tenhle chlap se má na co těšit. Skočila jsem za nimi do postele a na Honzu jsem najednou koukala úplně jinak. Možná mu zruinujeme život, varovat ho zatím nebudu, ale odsud se v blízké budoucnosti nehneme.

ČERVENEC 2021

Před pár lety jsem se šíleně bála výšek, před pár měsíci jsem vylezla svoji první vícedélku (125 m) a dneska lezeme s Martinem skialpinistou na Tre Cimu. Znáte ty tři slavné zuby v Itálii, v Dolomitech? Tak my dneska jdeme na ten prostřední – Grande Cima (2  99 m n. m.) – vylézt. Celou trasu lezete po rovné skále, která čítá 16 délek a 500 výškových metrů lezení. Když někam takhle lezete, musíte s sebou mít parťáka, kterému opravdu důvěřujete. Svěřujete totiž svůj život do rukou toho druhého.

A já vím, že jsem si lepšího parťáka nemohla vybrat, ale proč si Martin vybral zrovna mě? To asi nikdy nepochopím.

Výstup jsme zahájili v šest ráno a v 19:15 jsme byli na špičce té nádhery. Neskutečný zážitek. No, ale jak už asi chápete, bude v tom nějaký háček.

Všechno by bylo v pohodě, kdyby mě po cestě dolů, asi u šestého slaňování, šíleně nerozbolelo břicho. Jestli už mě znáte, víte, že vydržím hodně, s omrzlinami jsem šlapala 16 km na skialpech, ale tohle nešlo vydržet. Kroutila jsem se a snažila se myslet na to, že už zbývá jen pár slanění a budu u Marvelka. K autu jsme došli po půlnoci a já nemohla ani stát. Říkala jsem si, že jsem jen vysílená, pořádně jsem nejedla, a že to zaspím. Pak ale přišlo peklo, zvracení, zimnice, horečka a neskutečné křeče v břiše. V pět ráno jsme vyrazili na nekonečnou cestu do Prahy.

Tohle byla nejhorší jízda mého života. Bolelo mě břicho, několikrát jsem zvracela, chvíli mi byla zima, chvíli vedro, venku bylo 35 °C a já seděla v autě ve spacáku do –48 °C. Děs a hrůza.

Martin mě odvezl do Motola. Už u vchodu na recepci jsem věděla, že to bude hodně špatné. Zrovna když jsme vešli, před recepcí stála nějaká paní a křičela na kohosi za okýnkem: „My tady sedíme už čtyři hodiny a máme tu malé dítě!“ Já jsem věděla, že tu pojdu. Došla jsem k okýnku, řekla, že mě bolí břicho, paní se na mě skrze něj podívala, zeptala se, jak dlouho mě to břicho bolí, a skoro jsme si ani nesedli na židli a už si pro mě přišla sestřička a vedla mě do ordinace. A pak už toho moc nevím. Ptali se, jak moc mě to bolí na škále od 1 do 10, a já řekla 9,5. Na vozíku mě odvezli na rentgen a z něj už mě rovnou vezli na sál. Slepák.

Honza dorazil během pár chvil a zařídil si, že ho za mnou na chvilku pustili. To jsem asi ani nechtěla. Šíleně smrdím a jsem špinavá po celém dni lezení a pocení se v autě, a my jsme spolu zatím jen pár dní. Dostala jsem hodně dobré drogy, Honza mi dal pusu na čelo a pak už si nic nepamatuju.

Probudila jsem se s hroznou bolestí a byla slabá jako moucha. Zavřela jsem oči a nabírala síly, abych mohla brzy domů. Mám vykuchané břicho, chce se mi brečet a hrozně se mi stýská po Marvelkovi. Celou dobu, co jsem byla v nemocnici, se o Marvela staral Martin. Vzal si volno, aby s ním mohl být.

Martin je kluk, který mě vrátil zpátky do života. Považuji Martina za jednoho ze svých nejbližších přátel.

Sice to byl hodně náročný týden, ale zase jsem si připomněla, jak báječné mám kamarády, kteří za mnou dorazili během pár hodin a kteří mě furt otravují, jestli nechci něco přinést. A přišla jsem na to, že jako kámoši fakt za nic nestojí. Chci jen Marvela a kebab! Marvel do nemocnice nesmí a vypadá to, že další měsíc budu jíst jen vývar a věci, které nesnáším.

Od samého začátku svého pobytu v nemocnici tady mám nalevo od sebe nějakou mrtvolku, která pořád jen leží, vůbec nemluví a skoro jsem o ní nevěděla. Druhý den mi přivezli na pravou stranu upovídanou paní, se kterou jsem si i trochu pokecala. Přišlo mi to super, tedy až do noci, kdy jsem jí chtěla vrazit nůžky do krku. Ta paní tak šíleně chrápala, že by to vzbudilo i mrtvého. Navíc mě z toho jejího chrápání začala bolet hlava. V totální bolesti jsem se zvládla zvednout z postele a musela odejít. Šla jsem na chodbu a lehla si tam v čekárně na sedačky. Opřela jsem si hlavu a užívala si to ticho. Ráno jsem nevyspalá došla zpátky do pokoje, kde už si paní stěžovala, že ji tady hospitalizovali úplně zbytečně, a prohodila něco ve smyslu: „To jsem takhle mohla ležet doma a alespoň jsem se mohla pořádně vyspat.“ Moje manikúra, kterou nemám, se začala sama otevírat. A stejně vypadala i další noc. Opět jsem spala v čekárně.

K jídlu tady se vůbec nebudu vyjadřovat. První dny mi nosili jen suchou veku. Něco vám řeknu. Já veku nesnáším. Já to do sebe prostě nezvládnu dostat. Sestřička mě chodila kontrolovat, jestli jsem ji snědla, a já prostě hrozně panikařila. Měla jsem poschovávanou veku různě po šuplících a jednou jsem ji ve stresu strčila i pod polštář. Pak mi po pár dnech donesli vývar, který jsem vyžahla na ex. Koukala jsem na mrtvolku vedle sebe, jestli náhodou taky nemá vývar, že by jako zázračně zmizel, ale bohužel.

Když za mnou přijela moje nejlepší kamarádka Michi, do kabelky jsem jí narvala pár vek, aby mě jich zbavila. A takhle postupně veky odvážela i Anetka a Honza. Jezdili za mnou každý den. Martin mi každý den posílal fotky, jak spolu s Marvelem spinkají v posteli, a pak ho vzal na víkend na Šumavu. Jsem hrozně ráda, že jsem Marvela vychovala tak, že poslechne každého.  

Vrchol zoufalosti milion, mám hlad, chybí mi Marvel a nechci tady být. Když přišel doktor na vizitu, hned jsem se ptala, kdy už mě konečně pustí domů.

Doktor: „No, pustíme vás domů, až začnete pořádně jíst a začnou vám fungovat střeva.“

A já se jako úplný dement zeptala: „A to poznám jako jak?“

Doktor: „Dojdete si na stolici.“

Doktor odešel a já už seděla na záchodě a snažila se vytvořit nemožné. To břicho tak šíleně bolí, že se nemůžu ani vysmrkat, natož tlačit jakýmkoliv jiným způsobem. Dalo to docela zabrat, ale kde je víra, tam je úspěch. Nebo tak nějak.

Doktor: „Už jste byla na stolici?“

Já: „Ano!“ (Řekla jsem to hodně pyšně, jako bych vytvořila něco, co si zaslouží Nobelovku.) 

Doktor: „A?“

Já: „A? Bylo to super?!“ 

Doktor: „Přesně to jsem chtěl vědět…“ 

Jsou tu dva doktoři. Strašně milý pan Hříbeček, který je na mě hodný a řekl, že mám ty svoje psí oči dělat na někoho jiného, ale že by mě zítra klidně pustil. No a pak je tu paní doktorka T-Rexová. Té jsem se jednou se štěněcíma očima zeptala, kdy budu moci jít domů. Vycenila na mě zuby a řekla něco jako „příští rok“. A k mé smůle mi pan Hříbeček oznámil, že uvidím, co na to zítra paní doktorka.

Ráno v šest jsem připravená se sbalenou igelitkou, připravená na odchod. No a co nepřišlo? Vizita nepřišla. Poslali svědky Jehovovy, aby mě snad ukecali, abych tu zůstala? Přišla snídaně. Veka asi došla, na stole mi totiž přistála vánočka. Kdyby k tomu donesli Nutellu, normálně bych snad začala vybalovat igelitku. Na protest jsem se toho ani nedotkla, aby si náhodou nemysleli, že si mě můžou koupit.

Včera jsem si googlila, co měl T-Rex za kamarády, a našla jsem jen to, že se živil rohatými a kachnozobými dinosaury nebo zdechlinami

. Děsně se bojím.

T-Rexová dorazila a já nevěděla, jestli mám koukat jako štěně, nebo kotě, protože o tom na netu nic nebylo. A když jsem si ty pohledy nacvičovala dneska ráno v koupelně, zatočila se mi hlava, jak jsem hrozně slabá, že se spíš začínám bát o svůj život, protože ke zdechlině nemám vážně daleko. Paní doktorka se ale asi dobře vyspala nebo nasnídala (hádám, že to byl Triceratops) a po pár otázkách řekla, že můžu jít domů.

Hned jsem volala Honzovi, ať si pro mě přijede. Otevřela jsem poslední šuplík ve stolečku vedle postele, a teda, uff, to byl smrad. Snad jsem tam nenechala ještě nějakou veku? Ne, byly tam pět dní zavřené ty hadry, ve kterých jsem přijela. Propocené a špinavé oblečení, ve kterém jsem lezla na Tre Cime a celých osm hodin se v nich potila po cestě do Prahy. Smrad jak z nějaké mršiny. Ještě že jsem to neotevřela, když tu byla paní doktorka, s chutí by se na to vrhla. To si neoblíknu ani omylem. Zavolala jsem Honzovi, jestli by mi nemohl přivézt nějaké jeho oblečení. Za 15 minut ale přišla sestřička, co tu ještě ležím, že potřebuje tu moji postel. Vysvětlila jsem jí, že nemám co na sebe, a ona mě požádala, ať se přemístím do společenské místnosti, že sem vezou jinou mrtvolu. Vzala jsem si igelitku, pod paži plyšáka, notebook, do ruky jablečný džus a vykračovala si do společenské místnosti oranžovou chodbou. Trochu jsem si myslela, že to na chodbě bude vypadat podobně jako v noci, kdy tu vůbec nikdo nebyl. Podél chodby však stálo asi 20 lidí. Představte si takovou tu chodbu hanby, kterou lidi musí projít. Já na sobě toho andělíčka a asi vám ani nebudu říkat, že jsem si tu košili zezadu nezavázala. Tak jsem si tu kráčela s odhaleným zadkem do společenské místnosti. A vzhledem k tomu, jak mě to břicho bolí, úplně raketová rychlost to fakt nebyla. Aspoň měli všichni možnost se pořádně pokochat. Děsně jsem se bála, že mi z ruky vypadne ten džus…

Dnešní den se také zapíše do historie zruinovaného života. Tentokrát bohužel do toho Honzova. Rozhodl se totiž, že si mě vezme do domácí péče k sobě domů, protože přece nebudu u sebe v bytě chodit dvě patra nahoru a dolů, abych mohla vyvenčit Marvela. Nedej bože jedno patro z pokoje do kuchyně. Takže na přechodnou dobu budeme bydlet u Honzy. Spoiler – já se už nikdy neodstěhuju, jen si sem s Marvelem nenápadně přemístíme všechny naše věci.

SRPEN 2021

V srpnu přišla krize největší. Stoupla jsem si na váhu a zjistila, že měsíc a půl ležení se nějak projeví. Přes jizvy na břiše mi nejdou zapínat kalhoty, takže nosím tepláky a volné střihy, aby to nebylo vidět. Jo, musím teď být ta nejvíc sexy holka na světě. Honza zjistil, že jeho dům se zahltil věcmi, a poprvé okusil, co jsou kupičky po celém domě.

ZÁŘÍ 2021

Jak je možné, že se mi dva měsíce vůbec nic nestalo? Dva měsíce jsem jen odpočívala, ležela v posteli, mazala si jizvy a každá větší aktivita mě úplně odrovnala. Chodila jsem na krátké procházky, na brunche, snídaně, večeře a pak přišel Honza a měl pro mě překvapení. „Miláčku, pojedeme do Grandhotelu Pupp.“ Měli jste vidět tu radost v mých očích, když jsem si myslela, že jedeme do hotelu pro štěňátka. (Mami, puppy = štěňátko.) Zklamání level sto a pocit zoufalství, když jsem přišla na to, že jsem asi jediný trotl na této planetě, který neví, co je hotel Pupp. I babička to věděla! Pokud jsou taky tací, jako jsem já, Grandhotel Pupp je 5hvězdičkový hotel v Karlových Varech, kam jezdí světové celebrity. Navštívil ho Johann Sebastian Bach, Ludwig van Beethoven, rakouská císařovna Marie Terezie a teď tam pojede Marvel. Noc v hotelu Pupp v hlavní sezóně stojí nějakých 80 000 Kč, spal tam Woody Allen, Beyoncé, Julio Iglesias a teď tam bude spát Marvel. V tomto hotelu se psala historie. Roku 1907 v něm pobýval anglický král Eduard II. Před slavnostní večeří šel na procházku do lesa, kde si roztrhl kalhoty. Došel do nejbližšího krámku, aby si koupil nové. Ty ovšem předtím dlouho ležely v regálu, takže šel na večeři v pomačkaných kalhotách a přítomní pánové a dámy si všimli podivných čar vpředu i vzadu na nohavicích. Druhý den při snídani přišli na počest krále karlovarští pánové s nažehlenými puky na svých kalhotách, aby nezaostali za posledním výkřikem anglické módy. Tak byly vynalezeny puky na kalhotách. Doufám, že Marvel tady žádnou historii psát nebude.

Mě to teda nijak ze židle nezvedalo, v pár hotelech jsme už byli, ale Honza ten poukaz dostal, tak když je to zadarmo, přece ho nenecháme propadnout. Vypravili jsme se na cestu a dojeli do Karlových Varů. Zastavili jsme autem před hotelem, kde už stál pán ve fraku a řekl nám: „Hoďte to před to Volvo, portýr vám vezme kufry na pokoj, a my vám auto zavezeme na parkoviště.“ Jaké kufry? Já si všechno zabalila do modré tašky IKEA jako obvykle a Marvel má věci v krosně. Představa, že ten týpek ve fraku půjde přeparkovat našeho Chlupa, který své jméno nezískal nadarmo, bože, umírala jsem studem. Rychle jsem vyhrabala takový ten lepivý váleček na oblečení a dala ho do dveří. Ale ten pohled, když jsem otevřela kufr a pán z něj bral tu tašku IKEA a dával ji na vozíček, ten nikdy nezapomenu. Dorazila elita.

Když jsme vešli do haly, já byla okouzlena nádherným interiérem, Marvel nebyl na vodítku, šel vedle mojí nohy, a když jsem odlepila pohled z mramorové podlahy, viděla jsem kamenné tváře recepčních a tu hrůzu v jejich očích, že by třeba Marvel mohl skočit na ty hedvábné gauče nebo třeba sejmout nějakou lampu z 18. století. Úplně ve mně hrklo, rychle jsem se podívala, kde je Marvel, a vzpomněla jsem si, jak se vyprázdnil před branami Šternberského paláce. Marvel seděl a koukal na mě: „Mámo, neboj, tady bych to nikdy neudělal.“ Já si jako nemyslím, že se třeba neumíme chovat ve společnosti, ale sem tak nějak nepatříme. Nezapadáme. Mám na sobě barevné legíny a pohorky.

Honza dopředu nahlásil, že budeme mít psa. Marvel má na pokoji pelíšek pro kočky a misku na dva piškoty. Čuchl si k tomu a šel do koupelny hledat bidet, z kterého normálně pije. Zašli jsme si do města na večeři, ale já byla hrozně unavená, tak jsme si dovnitř propašovali krabice s pizzou a připadali jsme si jako ti největší rebelové. Koukli jsme se na film a jdeme si lehnout. Děsně se bojím, že Marvel v noci najde minibar a vypije 200 ml Moëtu za 500 Kč.

Marvel přes noc minibar nenašel, takže žádný mastný účet nás nečeká, ale vlastně ani neměl šanci. My dva totiž na hotelu nespali. Když tohle píšu, skoro se dusím smíchy, ale my jsme s Marvelem takoví malí buráčci a vidláčci. Já nedokážu spát nikde, kde není naprosté ticho, a pod naším pokojem je nějaká terasa, na které hrála celou noc hudba. Ve tři hodiny to moje vzdychání už Honza nevydržel a šel se zeptat na recepci, jestli by ta hudba nešla vypnout. Nešla, ale donesl mi Ibalgin. Šíleně mě bolela hlava, protože jsem si narvala špunty do uší až někam do zadní části lebky, ale stejně jsem tu hudbu pořád slyšela. Ve čtyři hodiny ráno jsem se sebrala, vzala si s sebou saténový polštářek, šla si na recepci pro klíče od auta a s Marvelem jsme si ustlali v kufru našeho Chlupa. Takové ticho! Ještě že jsem si pro jistotu jako správná horalka přibalila spacák!

Spali jsme do devíti a vyspali jsme se královsky, jak se na luxusní hotel patří. A teď přijde ta nejlepší část. Představte si, že jste přijeli na luxusní pobyt do hotelu Pupp, jedna noc stojí celý váš měsíční plat, koupili jste si kvůli tomu nové oblečení, bílé kalhoty, košili, sáčko, kabelku od Gargamela, vyjdete z hotelu, připadáte si, že žijete na vysoké noze, a najednou se otevře kufr od auta, ze kterého vyleze rozespalá dredatá holka v růžovém pyžamu s vlkem, vezme si pod paži sněhobílý polštářek a jde do toho stejného hotelu jako vy! Skandální. Jak já ty zděšené pohledy miluju. Vždycky hezky pozdravím. To moje slabé spaní mě jednou zabije, ale vyspala jsem se skvěle. Hotel Pupp mě zatím moc nenadchnul, ale pak na pokoj přinesli snídani. Na takovém tom vozíčku, který znám jen z filmů. Snídaně byla úplně fantastická. A pro Marvela přinesli celý talíř dušené šunky. Pupp si mě získal zpátky.

Druhou noc nám na recepci slíbili, že už nic hrát nebude. Někdo tu hudbu včera zapomněl večer vypnout. Dnes jsme spali v pohádkové posteli a náš chlupatý kufr zel prázdnotou.

Uff, bylo to náročné, ale křupánci to přežili. Hodně silný zážitek. Jsem si jistá, že na to nikdy nezapomeneme. Podle mě je občas super vyzkoušet něco, co je mimo naše komfortní zóny. A ať si každý říká, co chce, Marvel do toho hotelu tak nějak pasuje (na rozdíl od jeho mámy). Já to do příště vylepším, abych Marvelovi nedělala ostudu. Nevezmu si tašku IKEA. Vysaju auto. Vezmu si na sebe blůzku, živůtek, koktejlky nebo barokní čapku. Nevezmu si pohorky. Nainstaluju na Marvela a na pohorky skrytou kameru, abych se mohla později u sklenky Moëtu zpětně koukat na ty vyděšené tváře. Zabalím si make-up, abych si mohla schovat svůj rudý obličej politý studem pod vrstvu prachu. A vzhledem k mému štěstí na katastrofy si, přestože pojedu do hotelu, sbalím opět spacák… co kdybych náhodou zase spala v kufru auta. Jo a vezmu Marvelovi frak a mokasíny!

Nutno poznamenat, že to bylo báječné! A to, že si z toho děláme srandu, berte jako součást našich životů. To, že se na nás někdo možná díval „trochu“ zděšeně, je úplně v pořádku, my bychom se na ně na horách dívali úplně stejně. Obdivuji lidi, kteří si takový styl dovolené dokážou užít, uvolnit se a nebýt pořád v křeči, aby neudělali nějaký přešlap. Já měla celou snídani stažené půlky a bála jsem se, že držím blbě příbor, hrbím se a mluvím moc nahlas. Líbí se mi promíchat tyhle dva světy, okusit něco úplně jiného, a i když mě překvapilo, jak je tento hotel dog friendly, už se těšíme, až budeme špinaví a budeme spát v tom NAŠEM hotelu s více než pěti hvězdami. (Mami, neboj, nemám hotel, myslím tím spaní venku pod hvězdami.)

Pomalu jsem se začala vracet do hry s jizvami na břiše, začala zase chodit po horách a věděla jsem, že se musím co nejdříve zase dostat do formy. Když jsme plánovali výlet do hotelu Pupp, v jednu chvíli jsem měla strašně dobrý pocit z telefonátu s babičkou. Když jsem zmínila Pupp, babička se celá rozzářila a vyprávěla mi příhody z mládí, kdy do Karlových Varů jezdili, kam všude chodili, a mně došlo, že poslední dobou jsem pořád jen někde v zahraničí a babičce ta místa vůbec nic neříkají. Už dlouho jsem měla v hlavě Stezku Českem, o které jsem se nedávno dozvěděla. Parta lidí prošla pěšky celou Českou republiku podél hranic. To by se mi možná líbilo. Volala bych babičce z různých kostelů, které sleduje na TV NOE.

ŘÍJEN 2021 – DUBEN 2022

V říjnu jsme s Marvelem vyrazili na přechod Alta Via 1 v Dolomitech. Čekali byste, že v říjnu nasněží, když jste vyrazili jen v teniskách? V listopadu Marvel zdolal svou první čtyřtisícovku, Bishorn (4 153 m n. m.), je to frajer, zvládl to jak pán, zatímco já jsem zahučela do trhliny. Prosinec sám o sobě je každý rok katastrofa, přeplnily se obchody a já nestihla Marvelovi koupit všech 151 dárečků, které si přál. V lednu jsme vyrazili na první zimní přechod Šumavy. Co myslíte, dá se přežít na Modravě v 

–20 °C

? V únoru jsme šli týdenní přechod Malé Fatry, který bohužel vzhledem k padajícím lavinám na všechny strany trval pouhé dva dny. V březnu jsme zachraňovali v Dolomitech skialpinistu, který neudělal snad vůbec nic správně. V dubnu Marvel slavil třetí narozeniny a místo modrého dortu, který si přál, dostal růžovou zrůdu, protože jsem si myslela, že když smíchám tvaroh a borůvky, bude to modré. Začala válka. Ekonomická krize. Na benzínce mi uletěla kreditka, kterou jsem už nikdy nenašla. Přišla jsem o data z telefonu, protože i přesto, že mi před pár měsíci vykradli auto, já stále nezálohuji. Můj život je katastrofa. S humorem to ale není zas až tak špatné.

KVĚTEN 2022

Jo. Poslední měsíce byly hodně náročné. Vždycky se muselo stát něco, abych si říkala, že jsem fakt ten největší nýmand pod sluncem. Jenomže já si pak alespoň ze všeho dělám legraci, a tak je to trochu jednodušší. No a pak přijdou situace, ze kterých si prostě srandu neuděláte.

Jela jsem autem z Prahy do Ostravy a jako vždycky jsem cestou volala babičce. To, že jsme spolu většinou prokecaly i dvě hodiny na dálnici, to byla taková moje jistota. Babička mi telefon zvedla a poprvé za hodně dlouhou dobu jsem neslyšela: „Lucinko, kontrola zdravotního stavu. Kde se vynacházíš?“ Místo toho mi babička chrčela do telefonu, že nemůže mluvit a že mi zavolá později. Volala jsem hned tátovi, co se stalo. Babička šla na hřbitov, zmokla, prochladla, dostala zápal plic a leží v nemocnici.  

Vzpomněla jsem si, jak šla jednou babička na hřbitov a po cestě zpátky už nemohla, protože poslední roky chodila s chodítkem. Bolela ji trochu noha, sedla si na chodítko a koukala kolem sebe. Babička mi vyprávěla: „To ti mě tak ta haksna bolela, a hle, Lucinko, jeli kolem páni policajti, tak jsem na jednoho mávla. Byli to dva takoví mladí galáni, ti by se ti líbili. To nebyli jako ti dnešní, co nosí kalhoty někde u kolen a celé roztrhané. Hned bych jim to zašila.“

Já: „No, babi, a co ti policajti, teda?“

Babička: „No, co by, zavézli mě domu.“

Jako by to bylo dneska

–

pamatuju si, jak jsme si s babičkou vyměňovaly korespondenci, když jsem žila v Austrálii. To tenkrát žil ještě děda Staník. Já jsem na počítači napsala několik stran dopisu, přiložila jsem k tomu fotky a poslala jsem všechno mojí mámě na e-mail. Máma po pár konzultacích zvládla e-mail otevřít, vytisknout jej, zabalit do obálky a už s ním frčela na poštu, aby babičce dopis co nejdříve dorazil. Babička s dědou si dopis přečetli, pak si ho přečetli ještě jednou, potom ho dali přečíst sousedce a pak ho babička po telefonu předčítala všem svým kamarádkám. Poté usedla ke stolu, vzala tužku a papír a napsala mi ručně psaní, co všechno nového se událo ve Fryštáku. Papír zabalila do obálky, olízala známku a pádila na poštu, aby dopis poslala mojí mámě, která bude mít tu nejtěžší úlohu. Dopis bude muset naskenovat a poslat mi jej přes e-mail. Kdybych poslala holuba, možná by rychleji stihl přeletět z Austrálie do Fryštáku.

Babička byla vždycky mou velkou fanynkou, takže mé knihy nutila každému, kdo jen přišel na návštěvu. Vůbec jsem se tedy nedivila, když mi jednou volala a řekla, že mi zorganizovala ve Fryštáku přednášku. Musím tedy přijet a povědět celému Fryštáku o svých dobrodružných cestách. Zjistila jsem, že přednáška by měla být v hospodě U Žáků. Je to hospoda, kterou si pamatuju už z dětství, protože byla téměř vedle domu. Děda tam chodil na pivo, chodili jsme tam kupovat domácí knedlíky a hned vedle byly potraviny U Žáků. Vzadu za hospodou byla místnost, kde se pořádaly oslavy a akce. Měli jsme jich tu hned několik a celou tu dobu to v hospodě vypadalo úplně stejně. Okopané zdi, staré stoly a židle, ohyzdný lustr a staré parkety. Babička mi téměř vyrazila dech, když mi pověděla, že přednáška bude tady a že Žákovi sál zrekonstruovali. Málem jsem spadla ze židle. Když jsem se jela za babičkou podívat, šly jsme spolu zkouknout zrekonstruovaný sál, protože jsem byla zvědavá, kde bude přednáška probíhat. Setkaly jsme se s majitelem, který nám sál otevřel, a já jen zírala. Koukala jsem s otevřenou pusou a snažila se zjistit, kde proběhla ona rekonstrukce, protože to tady vypadalo úplně stejně jako před 25 lety, když jsme tu měli oslavu. Načež se majitel vyprsil a velmi pyšně pronesl: „Tož, to to prokouklo, co? Jsme vymalovali a koupili nové záclony.“ Rekonstrukce „po Fryštacku“.

Kdybych měla babičku popsat jednou větou, řekla bych, že to byla dobrá duše. Pro nás vnoučata by se rozdala a v jejích očích jste viděli dobrotu. Jednou jsme se opili na zábavě v kulturáku, a když jsme v pět ráno došli domů, babička nás vítala a ptala se nás, jestli nemáme hlad, že nám přichystá koprovku. V pět ráno! Když jsme byli malí, chystala nám balíčky, které schovávala za okno, a my několik let věřili, že nám je nosí hodný zajíček. Když v lidech vidíte jen to dobré, je pro vás obtížné rozpoznat darebáka. Babička byla takový smluvní přeborník. Podepsala každou smlouvu, kterou jí dobří lidé strčili pod čumák. Stačilo jen říci: „Budete to mít levnější.“ Když byla babička v jednu chvíli držitelkou tří různých mobilních operátorů a vlastníkem dvou plynových kotlů, viděla jsem na tátovi, že nemá daleko k tomu, aby babičku zbavil svéprávnosti. Šmejdi tady byli a budou, ale od té doby, co babička slíbila, že už nikdy nic nepodepíše, byly z toho krásné historky. Teda do té doby, dokud nám babička nevolala v slzách, že dala nějakému pánovi, co říkal, že je kominík, dvanáct tisíc korun.

Po tom, co jsme se dozvěděli, že babička leží v nemocnici, domluvili jsme se spolu s bráchou, že za babičkou zajedeme do nemocnice, abychom ji rozveselili. Hlavně nesmíme zapomenout karty a zapařit s babičkou kanastu.

Další den ráno mi táta napsal: „Babička před chvílí umřela.“

…

…

Ten pocit prázdna určitě každý někdy zažil, ale stejně se na to nikdy nedá připravit. Ochromující bolest. Najednou se všechno zastaví a vy si říkáte: Co? Jak je to možné? Vždyť šla jen na hřbitov a zmokla! Na tyhle situace se připravit prostě nedá.

Ať už jste na míle daleko od svého domova, nebo jste jen kousek za humny, ujistěte se, že vaši blízcí ví, co pro vás opravdu znamenají. Možná pak až přijde ta chvíle, kdy už nic z toho nebudete mít šanci vyslovit, nebude vás to tolik mrzet.

Babička měla pohřeb ve fryštáckém kostele, jak si to vždycky přála. Žolíková královna už je zase se svým kanastovým králem. Napsali jsme babičce básničku, jak by si to přál děda. Ke každé důležité události vždy patřila dědova básnička, a tak to taky vždycky bude.

Nejlepší babička

Zvládli bychom to říct v jedné větě,

protože Maruška byla nejlepší babička na celém světě.

Vždy těšili jsme se, až rodiče vyhodí nás z baráku,

a my pojedeme na prázdniny do Fryštáku.

Fryšták s písmenem K, nikoliv Fryštát, nenechte se zmást,

tento příběh začal v ulici Potoky 117.

Už ze dveří smála se jako sluníčko,

dostali jsme vroucné objetí a pusu na líčko.

„Děcka, utěkajte rychle do komory,

v krabici na vás čekají šmetrdoly!“

Po cestě do Fryštáku táta kupoval drahé DIA sušenky,

ale babina radši dala si tři plátky tlačenky.

Nechci ani pomyslet, že už si nikdy nedáme babičky maso s knedlíkem,

její ostružinový kompot nebo vývar s lukšemi, co dělali se Staníkem.

Děda zakládá oheň, babička napichuje špekáčky

a u toho zlobí se, že zase do schránky vhodili jí letáčky.

V devět hodin už ležíme v postýlkách a jde se spát,

ráno se jede na výlet a musíme brzy vstát.

Zoo Lešná, zlínský mrakodrap, kroměřížské zahrady, Rusava či Mrlínek,

a už jsme měli sbalené batůžky a šlapali na Hostýnek.

Po večeři děda sáhnul pod telefon a už tahal karty,

právě začínala pětihodinová kanastová párty.

Když babičce na tváři udělaly se ďolíky,

my věděli, že v ruce má samé žolíky.

Maruška – Žolíková královna – a Staník – Kanastový král,

proti nim nikdo nikdy nevyhrál.

K večeru nám vždy loupala jablíčka a mandarinku,

pak pověděla pohádku o Mášence a pustila noční linku.

Jarka Machačová už si to k babičce s rajčaty štráduje,

babička ze skvělých sousedů se raduje.

A když už si babi nevěděla rady a byla krize veliká,

Dáša peče zákusky a Vašek na pomoc s nářadím utíká.

Každý den nabila mobil a zkontrolovala všechny z rodiny,

zablokovala linku na celé hodiny.

Babička už si teď na obláčku skáče,

a telefonní operátor z její ztráty pláče.

Babička v podepisování smluv byla machr,

tři mobilní operátoři a dva plynové kotle udělaly v peněžence vichr.

Plastové krabičky, matrace, hrnce nebo elektrické křeslo,

babička nikdy nebyla ten viník,

dokud neokradl ji o 12 tisíc podvodný kominík.

Byla to hodná duše čistá,

tím, že má skvělé vnuky – byla si jistá.

S nimi se do Rakouska autobusem vydala,

aby pak marně TŘI hodiny nádraží hledala.

I když jsme přišli v pět ráno ze zábavy domu,

babička byla vzhůru a ptala se:

„Děti, mám tady koprovku, dáte si vajíčko k tomu?“

A i když občas byli jsme smradi,

vždycky Tě, babi, budeme mít strašně moc rádi.

Babi a dědo, teď už tam nahoře mastíte karty spolu jako před léty,

snad máš, babi, nahoře zapnutý Šlágr a Noe,

a dědovi už jsi zabavila cigarety.

S vámi prožili jsme ty nejkrásnější roky,

dávejte na nás tam shora pozor a střežte naše kroky.

My nikdy nezapomeneme na všechno, co jste nám do života dali,

na krásné dětství, na lásku a na to, jak společně jsme se smáli.

A já nikdy nezapomenu na vaše slova:

„Chovej se slušně a nezapomeň, že jsi Kutrova!“  

Přečíst tuhle básničku v kostele mě stálo strašně moc sil. Chtěla jsem, aby to stálo za to. Slíbila jsem si, že nebudu brečet, takže jsem si na protest nevzala kapesník. Babička by mi hned řekla, že dělám chybu. Nevím, co si celý kostel myslel o mém soplu u nosu, každopádně to bylo naprosto strašné. Já se skoro sesypala před oltářem, brácha se zhroutil před kostelem a táta až u hrobu, když dávali rakev do země. Všechny nás to hrozně zasáhlo, protože babička byla taková naše jistota. Jistota, že když nám nebude dobře, zavoláme jí a ona na nás bude mít klidně i dvě hodiny čas, vyslechne nás a přesvědčí nás o tom, že všechno bude zase dobré. Každý se s tím vypořádal po svém. Táta odjel na dva měsíce cestovat dodávkou. Já se rozhodla vyrazit na Stezku Českem, abych byla babičce co nejblíž a prošla si místa, o kterých jsme si povídaly. A brácha zůstal doma a volal babičce hlavicí od sprchy.

Babi, babi, tys mi teda dala.

Tak si pojďme spolu projít Stezku Českem, jak jsme si plánovaly…

STEZKA ČESKEM

Stezka Českem je nekomerční projekt party nadšenců, kteří se spojili s Klubem českých turistů a společně vám nabízí možnost vyrazit na krásnou a zajímavou cestu přes celou naši republiku. 

Celá Stezka je rozdělená na několik etap, kterým se budu podrobněji věnovat. Propojuje nejzápadnější, nejvýchodnější, nejsevernější i nejjižnější bod České republiky. Vede podél hranic a celá Stezka měří něco kolem 2 000 km, které ale můžete rozšiřovat o alternativy.

Stezka je perfektně značená na mapy.cz nebo v aplikaci FarOut.

Na celé Stezce Českem vzniká fenomén tzv. Trail Angels, což jsou v překladu „andělé Stezky“. Tito lidé jsou označeni v mapě nebo v itineráři Stezky Českem. U každého z nich je napsáno, co vám mohou poskytnout. Můžete u nich například přespat (na zahradě, na gauči), použít pračku, dobít elektroniku, na chvíli si odpočinout, napsat jim o pomoc nebo se jen tak zastavit na kávu nebo čaj.

O celé Stezce Českem napsal Martin Úbl knihu s názvem

STEZKA ČESKEM… může jít každý

. Celý autorský honorář je věnován sportovnímu klubu vozíčkářů.

Po dokončení Stezky si na stránkách můžete požádat o certifikát.

Na YouTube a Spotify můžete poslouchat podcast o Stezce Českem.

www.stezkaceskem.cz

PŘÍPRAVY

Přípravy na cestu mi trochu překazila babička se svým úplně nepřipraveným a neplánovaným odchodem. Díky, babi. Nemohla jsi ještě chvíli počkat?

Víte, já jsem hrozně citlivá a občas brečím i u reklam v televizi. Představte si, jak moc mě vzalo, že nebudu mít na Stezce Českem komu volat a probírat s ním dvě hodiny kostely po celé republice. Představte si, že si s babičkou společně plánujete trasu, kde budete v jednom kuse na drátě, a babina se na to dva týdny před začátkem Stezky úplně vysere!

Má příprava vypadala následovně: Všechno narvu do batohu Marvelovi! Spoustu nocí jsem probrečela takovým způsobem, že mi bolest projížděla celým tělem, nemohla jsem se nadechnout a strašně jsem si přála, abych se z toho hrozného snu probudila. Úplně stejně, jako když jsem přišla o svého prvního pejska Kaira. Můj Honza je přesný opak. Jeho emoční inteligence občas dosahuje minusových čísel. Neřekla bych, že je necitlivý, to ne. Když by mu někdo třeba pustil cihlu na nohu, něco by určitě cítil a nějaké emoce by ze sebe vypotil. Jinak je Honza takový spíš emočně plochý.

V noci jsem v slzách odešla z ložnice a šla jsem se schoulit do klubíčka do vedlejšího pokoje. Strašně jsem brečela, nechtěla jsem si připustit, že tu babička už není, bylo mi hrozně smutno, cítila jsem prázdno a nemohla jsem ten hysterický pláč zastavit. Honza slyšel, že pláču, přišel za mnou a mně se ulevilo, protože jsem strašně moc potřebovala obejmout a ujistit, že všechno bude dobré. Jenomže Honza se na mě jen podíval a řekl: „Panebože, a ty chceš vyrazit na Stezku Českem? Nejdřív se dej dohromady, pak teprve můžeš jít někam šlapat.“

Ehm, říkala jsem „emočně plochý“?

Myslela jsem tím „emoční mrzák“.

Etapy Stezky Českem

Celá Stezka Českem je rozdělená na několik etap. Každá z nich má svá specifika, takže vám vždy jednotlivou etapu představím, abyste věděli, na co se můžete těšit. Pro mě jsou Beskydy nejkrásnější hory a jsem zvědavá, na jaké další skvosty na Stezce Českem narazím. Jsem trochu nýmand v navštěvování jiných hor, a když jsem si četla, jakými horami budu procházet, bude to pro mě vlastně obrovské překvapení.

Nakreslili jsme pro vás s mým milovaným bráškou mapičky. Teda, brácha je nakreslil, a já mu do toho furt jenom kecala. Lidem, co mají rádi mapy, to určitě udělá radost. Mému tátovi třeba. Nebo takhle, ty mapy jsou tady jen kvůli mého táty, protože on je mapumil. Nevím, zda to slovo existuje, ale když je poprvé viděl, tak mě poprosil, zda bych mu je nevytiskla, že podle nich půjde. Doufám, že vás taky tak nadchnou.

1. BESKYDY

První etapa, na kterou se vydáváme, je etapa Beskyd. Začneme na nejvýchodnějším bodě v Bukovci a šlapat budeme do Hodslavic. Půjdeme po našich nejoblíbenějších kopečcích, kde jsme s Marvelem byli snad stokrát. Lysá hora, Smrk, Pustevny, Radhošť, Velký Javorník.

Co říká Stezka Českem?

Řečeno Vinnetouem: „Přechod Beskyd je stejně děravý jako ústa staré ženy.“ Tato část je samé nahoru dolů a nenechá vás vydechnout. Dvě královské etapy se třemi stoupáními na Radhošť, Smrk a Lysou horu vás pořádně prověří.

Den 1:

Jak já tady umřu

30. 5. 2022

A je to tady! Den, na který jsem se tak dlouho chystala. Vtip. Slovo „chystat se“ úplně nemám ve svém slovníku. Večer jsem se snažila všechno, co jsem si vyházela na podlahu v obýváku, narvat do batohu. To je tak, když se člověk chystá na poslední chvíli. Trochu jsem litovala, že nemám větší batoh, protože je nadlidský úkon to tam nacpat. Vůbec nechápu, co se stalo s mým plánem, že všechno narvu do batohu Marvelovi. Teda, já to vím. Vyměkla jsem a všechny věci, které jsem chtěla dát do jeho batohu, jsem narvala k sobě. Dobalila jsem asi ve tři hodiny ráno a v půl čtvrté si šla totálně vystresovaná lehnout. Čuměla jsem do stropu a přemýšlela, kde teda vlastně budu dneska spát a jestli si budu schopná postavit ten nový stan, který jsem si ještě sama postavit nezkusila. Celou noc mi bušilo srdce a nespala jsem vůbec, protože zkrátka stres.

Honza mě ráno hezky „vzbudil“: „Miláčku, vyrážíš na Stezku Českem!“ A já jsem chtěla jenom spát a nikam nejít. Plán byl vyjet ráno v sedm, ale když mě Honza viděl, řekl, že si ještě zajdeme na snídani, abych se trochu uklidnila a dala dohromady. Já toho chlapa fakt miluju. Nějak jsem se dobalila a všechno jsem to skutečně naprala do batůžku (váží cca 25 kg, což považuji za úspěch). Márvíčkův batoh má 3,5 kg. Jeli jsme do Ostravy, dali jsme si snídani a taky dortík, protože jsem si říkala, že si něco takového hodně dlouho nedám. Už v kavárně jsem si uvědomila, že jsem si zapomněla sluneční brýle a sluchátka. Už to začíná. Panika, stres. Honza jen zastavil u nákupáku, já vyskočila a koupila si sluchátka a sluneční brýle. Honza vypadá hrozně v klidu, jako by se o mě vůbec nebál. Chvílema mám pocit, že je možná už smířený s tím, že se nevrátím.

Honza se mnou šel na nejvýchodnější bod České republiky a tady jsem opravdu začala panikařit. Přišla jsem na to, že jsem si zapomněla pláštěnku na batoh a mamka mi místo TeaTree dala masážní olej! Jsem mrtvá. Jestli začne pršet, jsem v loji. A může mi někdo říct, jak já to přežiju bez TeaTree olejíčku? Rozloučili jsme se u auta a asi bych to vůbec neměla přiznávat, ale bude se mi stýskat. Tím, že jsem se k Honzovi nastěhovala téměř hned, když jsme spolu začali chodit, jsme na sebe dost zvyklí. Vidíme se skoro každý den a už jsem si nějak zvykla, že ho v životě mám, i když mě občas neskutečně vytáčí. Bude mi chybět. Fakt hodně. Honza dostane výtisk mé knihy bez této části. Jdeme na to! Honza mi dal poslední pusu, a když se loučil s Marvelem, měla jsem pocit, že se mu chce brečet. Je mi úplně jasné, kdo mu bude chybět víc.

První část cesty byla celá po asfaltu a zhruba po dvou kilometrech jsem myslela, že pojdu. Ten batoh váží asi 150 kilo a už teď mě hrozně bolí tlapičky. Šlapala jsem a chvíli přemýšlela, jestli ještě nemám zavolat Honzovi, aby pro mě přijel. Byla jsem fakt vyřízená a potkala jsem dva lidi. Ti mi řekli, že četli mou první knížku, což mě docela nakoplo, a hlavně jsem si mohla postěžovat. Hned jsem jim vysolila, jak mě šíleně bolí záda a že už nemůžu. S hrůzou v hlase se ptali, jak dlouho už jsem na cestě, řekla jsem, že asi 20 minut, a šlapala jsem dále.

Vyšlapala jsem si to na Gírovou (840 m n. m.), sešla k chatě a pokračovala dál lesem. Všude byly krásné výhledy, hory, nádhera. Já to tady znám, mám Beskydy prochozené křížem krážem, takže se tu pořád cítím jako doma. Sedla jsem si na palouček, kde svítilo sluníčko, a dala jsem si svačinu. Vyndala jsem si bábovku, co mi upekla maminka, která měla ještě ráno tvar srdíčka, ale vzhledem k tomu, jak mám narvaný batoh, je z ní teď taková placka ve tvaru srdíčka, takový odlitek zadku. Na chuti jí to ale neubírá, je strašně dobrá, s citronovou kůrou, a dala jsem si k ní oříškové máslo White Brownie. Jestli si todlencto teď čtete a jestli jste to máslo nikdy nezkusili, proboha, ani to nedělejte! Zachraňte si život! Já jsem se na tom stala úplně závislá a nejde přestat. Je to směs lískových jader a kešu ořechů, obklopená bílou čokoládou, a to vše podtrženo přepuštěným máslem. Zničí vám to život a všechny vaše pokusy o držení diety pošlete k šípku. Ta kombinace s maminčinou buchtou byla naprosto epesní.

Šlapali jsme z kopečka do Mostů u Jablunkova. Marvel má pořád nějak moc energie, zítra mu asi pořádně naložím batoh. Hodně jsem před začátkem vyměkla, měla jsem v plánu, že si toho Marvel ponese víc, ale jestli někdo máte děti, určitě mě chápete. Teda myslím ty chlupaté děti. Až jednou budu mít normální děti, jakože z masa, kůže a kostí, těm ten batoh nabalím, že se budou divit. Ponesou všechno mně i Marvelovi. Od kolika let je legální dát dětem batoh s bederním systémem?

V Mostech u Jablunkova jsem jen prošla městem, byly tam dva takové menší obchůdky, kde by se určitě dalo něco dokoupit, ale já mám batoh narvaný k prasknutí. Prošla jsem okolo nádraží, a už si to zase šlapeme do brutálního kopce. Vyšlapat ten krpál z Jablunkova nahoru byl fakt masakr. Chtěla jsem dojít na Muřinkový vrch, ale kolem šesté hodiny jsem byla u chaty Skalka, která byla v aplikaci FarOut označena nálepkou STEZKAŘI VÍTÁNI. Šla jsem podle této aplikace v Americe, Pacifickou hřebenovku, a moc jsem si ji oblíbila. Byla jsem ráda, že se Martin Úbl domluvil s Američany a oni Stezku Českem do jejich systému zanesli. Samotná aplikace je zadarmo, v ní si pak nakupujete jednotlivé treky, které vám tam zůstanou napořád. Pacifická hřebenovka mě tenkrát stála 650 Kč a Stezka Českem stojí 269 Kč. U chaty Skalka je v aplikaci napsáno: „Chata Klubu českých turistů s možností ubytování a restaurace. Můžete zde dobít baterie, usušit věci, nabrat vodu a postavit stan po domluvě.“ Já vyhrála jackpot, chata je zavřená a otvíračka je od úterý do neděle. Škoda, že je dneska pondělí.

Na chvíli jsem si tady sedla, že si dáme malou pauzu, ale jak jsem sundala batoh a trochu se rozseděla, začalo mě bolet koleno. Lehce jsem se ho snažila rozcvičit, ale jako by to bylo včera, kdy jsem takhle šla Pacifickou hřebenovku a chtěla ujít 40 km první den, a po 15 km jsem málem vypustila duši. Tenkrát tam byl můj kamarád Blue Sky, který mi říkal: „Dej tělu čas, aby si zvyklo na ten těžký batoh, nech ho si odpočinout, uvidíš, že pak dojdeš mnohem dál…“ Párkrát jsem si zakvedlala s kolenem a rozhodla se, že zůstanu spát tady. Je tady spousta rovného místa na rozdělání stanu, takže si jdu postavit svůj nový stan, který jsme hodně pečlivě vybírali s kluky z e-shopu Travelight. David byl jednou na mojí přednášce, pak mě pozval do jejich podcastu Život na treku a nakonec mě vybavil stanem Big Agnes Fly Creek HV UL2 Solution Dye, kterému hodně konkuroval Big Agnes Copper Spur HV UL2. David mi vyjmenoval všechny výhody, které tento stan oproti verzi Fly Creek má, a já si nakonec do obou vlezla a vybrala si ten, ze kterého jsou hezčí fotky. Ženská no. Bláznivá.

Fakt jsem se bála, že dneska zmokneme, protože nebudu schopná ten stan postavit, ale oni ti Američani podle mě myslí i na to, že nejsou všichni lidé nejinteligentnější, a musím říct, že jsem ještě nikdy tak rychle stan nepostavila. Márvíček kolem něj ještě běhal, protože už na sobě neměl batůžek. Lítal okolo jak urvaný ze řetězu. Dostal granulky a jednu konzervičku s muflonem a snědl ji s takovou chutí, že bych chtěla poznamenat, že my lidi si ničeho nevážíme! Ráda bych sem napsala, co je vrchol rozežranosti. Takže já s sebou mám Chicken Tikka Masala od Adventure Menu, Chicken Korma Kari, mám s sebou boloňské špagety, chilli con carne, dvě čínské polívky, mám s sebou Cini Minis s mlékem, strašně moc dobrých kokinek, nějaké párečky, nějaký sýr… Hele, jako zachránila bych s tím lidi, co umírají hlady, a já na to koukám a nevím, co si mám dát, protože jediné, na co mám chuť, je kebab! Takže gratuluju, Lucie, seš rozežraná!

Nakonec jsem si udělala boloňské špagety, a když jsem si připravovala jídlo, přišel pár se dvěma pejsky. Marvel se šel hned přivítat, oba pejsci byli takoví menší, takže měli z Marvela trošičku vítr, jeden na něj pořád štěkal, a co bůh nechtěl, to se stalo. Marvel se do toho starého 14letého pejska totálně zamiloval. Lízal ho mezi nohama, tekla mu pěna od pusy, pořád k němu čichal a furt si s ním chtěl hrát. Pejsek se ho samozřejmě bál, takže na něj párkrát štěknul, ale Marvelovi to bylo putna. Postavili si stan kousek od nás a Marvel ležel před stanem a koukal, co tam jeho senilní láska provádí. Pán se jmenuje Miloš a jeho paní Lucie, jsou od Teplic, prochází si části Stezky Českem od začátku covidu. Mají za sebou půlku Severní a půlku Jižní větve. Mají s sebou starouška Ernieho, kterému je 14 let, Tině je asi osm. Oba jsou z útulku.

Volala jsem si s Anetkou a zase mi hnedka nezapomněla říct o tom, jak udělala Dejvovi žárlivou scénu, protože to my ženské umíme, udělat z komára velblouda, takže jedna olajkovaná fotka na Instagramu a hned je oheň na střeše. Vůbec nechápu, proč to ty žárlivé holky dělají, fakt tomu nerozumím, nechápu to, nikdy jsem to nechápala, takže se jdu hned podívat, co kde olajkoval můj Honza!

Honza naštěstí nikde nic nelajkoval, takže bude mít dneska pohodičku. Volali jsme si, jestli dojel v pořádku do Prahy, a vypadá to, že je fakt nadšený, že se mě zbavil. Jel ještě předat moje auto, které teď půjčuju na celý měsíc kamarádce Péti. Má taky dva pejsky, takže alespoň z mého Chlupa nebude žádný trapný, čistý límečkář, ale zůstane hezky Chlupínkem. A nikdy na světě bych to nepřiznala, ale myslím, že Honza přes telefon vycítil, že se mi už po jednom dni stýská, a zeptal se mě, jestli nechci přečíst pohádku. Jasně že chci! Pohádku já bych nikdy neodmítla! Slíbil, že si jen vybalí, dá si sprchu a zavolá. Dneska budu taky poprvé spát na nové karimatce Therm-a-Rest NeoAir XLite Regular Wide, kterou jsem taky řešila s kluky z Travelight.cz, a oni mi doporučovali lehčí, užší, kratší variantu, abych ušetřila gramy, a já si nakonec vybrala tu nejtěžší, nejširší a nejdelší. Protože já miluju spát jako mořská hvězdička a mám ráda prostor. Ultralight pro mě není. Jsem na dnešní noc zvědavá.

Ležíme s Marvelem v našem novém domě, Marvel je na mě nalepený, drbu ho na bříšku, vedle hlavy mám telefon a čekáme, až nám zavolá Honzík, aby nám přečetl pohádku…

Den 2:

Jak jsem si zapomněla růžovou

31. 5. 2022

Dala jsem si k snídani Cini Minis s mlíkem. Účelně. I když jsem na Cini Minis neměla zas tak velkou chuť, mlíko je těžké. Mám těžký batoh, takže bych ráda osekala váhu. A kdo si bere na trek mlíko! Sedli jsme si s Marvem před stan, opalovali se, bylo krásné ráno a já byla jen v mikině. Když odešli mí sousedi s pejsky, začala jsem balit stan, ale tu a tam jsem ještě posedávala, nikam jsem se nehnala a kolem desáté jsme vyšli.

Šlapu do kopce a promítám si rozhovor s holkami, nějak mi to vlilo chuť do života a přemýšlela jsem, jak je super, když lidi přestanou hledat důvody, proč něco nejde, ale začnou hledat způsoby, jak by to jít mohlo. A najednou jsem si uvědomila, že mám takový pocit, že jsem nestrčila zpátky do batůžku Marvelovu skládací misku na pití. A už jsem šlapala zpátky ke kapličce. To bych nebyla já, to by nebyl den, kdybych si nevzpomněla na něco, co jsem zapomněla.