Přeložila Petra Florianová

NO MORE LIES

Text copyright © 2022 by Kerry Lonsdale Inc.

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating
with Amazon Publishing,

www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s.r.o

Translation © Petra Florianová, 2023

ISBN 978-80-249-5107-2

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

PODĚKOVÁNÍ

Pro tátu.

Protože jsi vždy hlasem rozumu
a mým největším fanouškem.

Kapitola 1

Jenna Masonová spěchá přes parkoviště Washingtonovy střední školy, protože potřebuje stihnout svého syna Joshe dříve, než zazvoní na začátek vyučování. Nepřítomně zamává na rodiče postávající v hloučku u bílého BMW X5 Beth Hopkinsové. Zaslechne útržky jejich rozhovoru – agresivní reportér, honba za stopou –, před pár lety by ji to znepokojilo. Zeptala by se, za čím se ten reportér honí. Přemýšlela by, jestli by neměla zase utéct.

Jejich štěbetání náhle ustane. Zírají na ni. Pak Beth něco zašeptá Leigh Duffyové, které se ve tváři objeví zděšení, a Jennu napadne, jestli nemluví o ní. Je pro ně velkou neznámou, je nováček v této úzce sevřené komunitě a většinu času se drží stranou. Kdysi by jí možná znepokojením ztuhla ramena. Je jí jasné, že v nich vzbuzuje zvědavost. Ale právě teď pospíchá a je podrážděná. Josh si zase doma zapomněl desky s domácími úkoly.

Je si moc dobře vědoma toho, že to svému synovi ulehčuje. Rozumný rodič by ho nechal nést následky za to, že neodevzdá domácí úkoly včas. Ten náročnější by ho naučil nachystat si batoh s učebnicemi do školy už večer před spaním, takže by ho ráno měl připravený u dveří. Mohla by mu desky odnést do kanceláře školy, ale pak by musela mluvit s lidmi. Stýkat se s nimi. Komunikovat. Zanechat dojem. A to je něco, co v ní je už zakořeněné s poznámkou, že se tomu má vyhýbat. Jeden ze zvyků, kterých se nezbavila od chvíle, kdy se s Joshem usadili v Oceanside v Kalifornii.

Někdy mu závidí, jak snadno si našel kamarády.

Ale on nemá minulost, před kterou by se musel skrývat. Lidi, před nimiž utíká.

Jenna přejde přes školní dvůr. Žáci se shromažďují ve skupinkách jako hejna delfínů. Hrají si s mobily, fotí a dávají posty na tiktok, nebo co to dneska děti dělají.

Josh se jí to snažil vysvětlit, ale protože mu nekoupí chytrý telefon, ani ho bez dozoru nepustí na internet, neměla vlastně vůbec šanci dozvědět se o sociálních sítích víc. Sama se jim vyhýbá a svého syna od nich také hodlá, pokud možno, držet dál. Nemůže riskovat, že by na svůj profil napsal něco, co by na jejich stopu mohlo přivést její minulost.

Josh si neustále stěžuje na svůj vyklápěcí telefon, takže ho raději nepoužívá, než aby byl ostatním ve škole pro smích. Nejspíš proto jí neodpověděl, když mu pár minut poté, co odešel z domu na vyučování, volala.

Alespoň doufá, že to je ten pravý důvod. Srdce jí zběsile buší, když se pokouší potlačit představu, že se mu cestou do školy něco stalo, a proto nemohl zvednout telefon. Je to neustálá obava, které se nikdy nezbaví, ne se svou minulostí.

Proběhne kolem jídelních stolů pod zeleno-zlatou pergolou v barvách školy, kde Josh před první hodinou sedává se svým kamarádem Ansonem. Několikrát ho ráno pozorovala přes plot, který ohraničuje školní pozemek, když si myslel, že už odešla domů. Dospívá tak rychle. Těžko uvěřit, že mu bude třináct. Ještě těžší je ale přijmout, že ona stejně dlouho žije ve lži.

Anson ji zahlédne dřív než Josh a zamává jí. Když vedle něj spatří svého syna, zaplaví ji úleva. Je tady. Je v bezpečí.

„Dobrý den, paní Masonová.“

Josh se otočí na lavičce. „Mami!“ Rozhlédne se, jestli se někdo nedívá, nahrbí se v ramenou a snaží se vypadat menší, aby si ho nikdo nevšiml. Je v rozpacích, že je tady.

„Ahoj, Ansone. Joshi.“ Položí na stůl bílé desky pomalované zářivými odstíny permanentního fixu. Josh si rád kreslí, ale jeho kresby jsou realističtější než její svérázné postavičky. Stále nemůže uvěřit, že se před několika lety stal její animovaný příběh hitem na youtube. Teď má smlouvu na čtyři knihy a další na film. Tabbyina veverka je všude.

Někdy si přeje, aby to tak nebylo. Stala se kvůli tomu příliš viditelným terčem, přestože se až maniakálně snaží, aby si udržela soukromí. Ale platí to účty a ještě něco navíc. Může synovi koupit vansky v Shoppes v nákupním centru místo obnošených tenisek s flekatou podrážkou z Armády spásy. Můžou jíst v restauracích s plátěnými ubrousky, do jakých ji rodiče brali, když byla malá, místo aby jedli ohřáté zbytky konzerv, které koupila ve výprodeji v potravinách.

Díky jejímu nečekanému úspěchu žijí jako normální lidi a nemusejí se už neustále stěhovat z domu do domu v rámci Murielliny sítě andělů, jak tomu bylo ještě před osmnácti měsíci.

Často si ale přeje, aby se nepřestali nikdy skrývat. Bojí se, že někdo odhalí, kým skutečně je. Je to neustálý boj. Na jedné straně čelí nutkání ohlížet se přes rameno a na té druhé se snaží normálně žít.

Josh si přitáhne desky a nacpe si je do batohu. „Co tady děláš?“

„Nezvedal jsi mi telefon.“ Stiskne ruce v pěst až se jí nehty zaryjou do dlaní. Josh v poslední době ignoruje jejich pravidla, zkouší její trpělivost a překračuje hranice, které mu dala, aby ho ochránila.

On se ale jen ušklíbne. „Je vybitej.“

„Ty sis ho včera večer nenabil?“ To je u nich doma jasně stanovené pravidlo.

Školní zvonek zazvoní a jeho zvuk se rozlehne po okolí. To zatracené zvonění slyší až v jejich domě, vzdáleném pět bloků.

„Ne, nenabil,“ zabručí a vstane.

„Proč ne?“

„Zapomněl jsem.“ Hodí si batoh na záda. Anson udělá totéž a zatváří se provinile, že se ocitl uprostřed jejich hádky. Josh se vydá na odchod. „Můžu už jít?“

„Kdyby sis nezapomněl nabít telefon a zvedl ho, nemusela bych tě poctít svou návštěvou.“

 Joshovi zrudnou tváře. „Mami, přestaň.“ Ustupuje rychleji. Vrhne na něj varovný pohled, který Josh zná až příliš dobře. Pokud se bude nadále takhle chovat, dostane zaracha. „Dobře. Promiň. Nabiju si ho večer.“

„Hezký den, paní Masonová.“

„I tobě, Ansone.“ Usměje se na synova kamaráda.

Anson běží, aby dohnal Joshe. Narazí do sebe rameny, smějí se a ona pocítí záchvěv žárlivosti mísící se s pocitem lítosti. Od svých šestnácti nikoho takového, jako je Anson, neměla. Její kamarád zemřel tu noc, kdy utekla z domova.

A čí je to vina?

Ústa jí zaplaví žluč, chutná jako zkyslá smetana, odporná a zkažená. Odežene tu vzpomínku a představí si, jak se rozpadá a mizí. Ale ona se vrátí. Vždycky jí připomene, co udělala. Už jí navždy bude dokazovat, že není o nic lepší než její matka.

Vyrazí domů, ale není ještě ani v půli parkoviště, když vtom jí zastoupí cestu Leigh. Je to tak náhlý pohyb, že do ní vrazí.

„Doufala jsem, že tě potkám, až se budeš vracet,“ osloví ji Leigh.

Jenna zamžourá na předsedkyni klubu rodičů a přemýšlí, co by po ní asi tak mohla chtít. Pak si vzpomene na rozhovor, jehož útržky předtím zachytila, a na to, jak si ji s Beth prohlížely. Agresivní reportér. Žene se za stopou. Ucítí, jak jí nervozita sevře hrudník.

Leigh má zářivě modré oči jako voda v bazénu a šibalsky široký úsměv. Špičkou jazyka se dotýká konce řezáku, když jí mikina sklouzne z pravého ramene jako hrdince ve Flashdance. Zkříží si ruce na hrudi, čímž jí prsa vyjedou nahoru, a pohupuje rameny, jako by v sobě už déle nemohla držet novinky, o něž se touží podělit. Leigh si myslí, že má vždycky něco šťavnatého, co může sdílet.

„Je to pravda?“ zeptá se a povytáhne pečlivě upravené obočí.

Jenna se zamračí, hledá únikovou cestu a cítí, jak jí touha utéct prudce buší v zátylku. „Co jestli je pravda?“

Leigh nakloní hlavu a věnuje Jenně pohled, kterým jí říká, že by jí mělo být naprosto jasné, o čem mluví.

„Říká se, že jsi zavraždila šestnáctiletého kluka.“

Kapitola 2

Jenna sebou trhne, jako by jí Leigh vlepila facku. „Cože?“

„Je to pravda, že jo?“ Leigh se přesune do jejího osobního prostoru a Jenna se obává, že její zděšená reakce vše prozrazuje. Je to pravda! Leigh září vzrušením. Je jí jedno, jestli Jenna zareaguje tak, či onak. Jenna by mohla za bílého dne ukrást Cézannův akvarel z Muzea J. Paula Gettyho a Leigh by se nadšením mohla zbláznit. Miluje šťavnaté příběhy.

Cítí nutkání dostat se od ní co nejdál, ale Leigh je jako kočka, která šplhá nahoru po její noze jako po kmeni stromu a zatíná do ní drápy. Potřebuje utéct. Ale nemá kam. Z obou stran ji blokují auta. Za ní se přibližují Beth a Sherry, aby o nic nepřišly. Je v pasti. Přerývaně dýchá. Obvykle takhle neopatrná nebývá. Sleduje zprávy, sleduje lidi, kteří po ní jdou. Ale v poslední době ji rozptylovalo mnoho věcí najednou – náhlá pozornost veřejnosti týkající se jejích smluv na animovaný film, Josh se začal najednou bouřit, a k tomu ji ještě minulý pátek Kavan požádal o ruku. Nechala se ukolébat. Uvěřila, že budou v bezpečí. Její nová identita byla bezchybná.

Jak to, že ji odhalili?

Zamrazí ji v zádech, jak si vše začíná postupně uvědomovat. Byla naivní, příliš věřila, že jsou v bezpečí. Nikdy neměla dopustit, aby ji Josh přesvědčil, že tu mají zůstat tak dlouho.

Leigh se jí podívá přes rameno. „Řekni nám to. Chceme to vědět.“

Jak se proboha dozvěděly o Wesovi? Jak si ho s ní spojily?

Třináct let byla o krok napřed před svou minulostí. Obává se však, že s tím, co se jí Leigh chystá říct, ji minulost konečně dohnala. Cítí, jak jí klepe na rameno. Na to samé rameno, přes které se přestala ohlížet, protože zpohodlněla.

V uších jí duní. „Samozřejmě že to není pravda.“ Wes se utopil. Nebyla jsem tam. Její mantra od okamžiku, kdy ji před lety vzala Murielle pod svá křídla a vštípila jí ta slova do hlavy.

„To Beth neřekla.“

Jenna se podívá na ženu za sebou. Beth se vyhne očnímu kontaktu a naskočí do auta. Rychle zacouvá, čímž donutí Sherry uskočit z cesty a Jenna se tak jen může dohadovat, co přesně ví.

„Beth!“ vypískne Sherry a bouchne do kapoty.

„Beth nám to řekla důvěrně,“ říká Leigh. „Nesmí o tom mluvit, dokud zítra nevyjde článek v novinách, ale Sherry už o tom napsala do rodičovské skupiny.“

Škola ustupuje do pozadí. Hlasy se vytrácejí, až zůstane jen ona a Leigh. „Jaký článek?“

„Nemám tušení, ale umírám zvědavostí si ho přečíst. Ehm, promiň, špatně zvolená slova.“ S chichotáním se dotkne její ruky. „Už sis něco odseděla? Nemusíš mi odpovídat, vygoogluju si to,“ dodá, zatímco se Jenně pomalu začíná motat hlava. Parkoviště se s ní začne točit.

Leigh se k ní nakloní. Prakticky se dotýkají nosy. Její hlas se promění v šepot. „Nedávno jsem poslouchala jeden kriminální podcast. Tvrdí tam, že lidi mají genetické dispozice k zabíjení. Měli bychom se tvého syna bát? Stýká se s našimi dětmi.“ Ve tváři se jí zračí obavy.

Jenna zaslechla, že Leigh vypouští slova z úst, aniž by si uvědomovala, že lidem ubližuje. Ale její výraz a skryté napětí v hlase Jenně napoví až dost. Vzpomene si na svou mámu, na to, co Charlotte udělala. Myslí na sebe a uvědomuje si, čeho je schopná, před čím utíkala až do doby před osmnácti měsíci, kdy se přestěhovala sem.

Pak si vzpomene na svého syna a na to, co Leigh naznačuje. Josh by neublížil ani mouše.

Musí o tom článku získat víc informací. O které noviny jde? Kdo je ten novinář, se kterým mluvila Beth? Skoro tu ženu nezná. Musí zavolat své publicistce Gayle Piersonové, ať přesvědčí vydavatele těch novin, aby článek stáhl dřív, než se její identita dostane na veřejnost.

Za Leigh zastaví minivan a zatroubí. Ta se s výkřikem ohlédne.

„Sakra, Keely. Málem jsem z tebe dostala infarkt,“ vyhrkne.

Okénko spolujezdce sjede dolů a přes sedadlo se nakloní Ansonova máma. Jenně je Keely sympatická. Z žen, které se s ní na školních akcích pokusily seznámit, je Keely jediná, s níž se sblížila. Kromě svého snoubence je pro ni jediným dalším člověkem, kterého si od té doby, co se sem přestěhovala, dovolí považovat za přítele. Keely je čitelná. Nemá co skrývat a říká přesně to, co má na srdci. Na nic si nehraje. Pro Jennu, která v tom plave, půlku života se skrývá a je patologickou lhářkou, je Keely příjemným osvěžením.

A dnes ráno by ji mohla zachránit.

„Ahoj, Leigh. Vidím, že sis zapomněla holínky,“ zavtipkuje Keely.

Leigh se podívá na své zářivě bílé tenisky značky Nike. „O čem to mluvíš?“

„Zase se brodíš v cizích sračkách.“ Keely se sladce usměje. Přesune pohled na Jennu. „Potřebuješ svézt?“

Ano, zoufale potřebuje odvézt. Do školy doběhla. Bylo to rychlejší než bojovat o parkovací místo. Ale čím dřív se dostane domů, tím rychleji pak můžou s Joshem zmizet.

„S dovolením,“ odstrčí Leigh stranou.

„Odcházíš?“ zeptá se Leigh.

„Jo.“ Vklouzne na sedadlo spolujezdce a zabouchne za sebou dveře.

Keely na Leigh ukáže prostředníček a odejde z parkoviště.

„Děkuju,“ dostane ze sebe Jenna přes narůstající strach. Co se to tu děje? Utekla z domova, aby unikla vlastním rodičům. Změnila si jméno, aby se ukryla před policií. A neustále se stěhovala, aby ji neobjevil Ryder, Wesův starší bratr, který ji sledoval až do doby, kdy byl před čtyřmi lety poslán do vězení za domácí násilí.

Když s Keely odjíždí, ohlédne se na školu. Její první reakcí je utéct a krátce zauvažuje nad tím, že by syna vytáhla z hodiny. Bude se s ní hádat. Slíbila mu, že se víckrát stěhovat nebudou. On se už nechce vrátit k životu, kdy se každého půl roku, někdy i častěji, stěhuje, opouští přátele a po cestě ztratí oblíbenou hračku nebo hru, protože ji Jenna nezabalila. Nebylo to až tak nutné.

A i ona je z takového života unavená. Nechce se k němu vrátit. Ale jestli si ji ten reportér spojil s Wesem, pak ví, kdo je. Ví, co udělala.

Byla odhalena. Nemá jinou možnost.

Dlouze se nadechne a přiměje své splašené srdce, aby se zklidnilo. Potřebuje informace, pak může posoudit škody a rozhodnout se, co udělá. „O co jim jde?“

Keely se soucitně usmívá. „No jo, vlastně. Zapomněla jsem. Nejsi na sociálních sítích. Kolik toho víš?“

Předpokládá, že Keely mluví o článku, o kterém se zmínila Leigh. „Skoro nic.“

„Ať už uděláš cokoli, nečti komentáře na facebookové skupině klubu rodičů.“ Mávne rukou do prostoru mezi nimi, jako by se snažila smazat všechno, co tam je napsané.

„Co se povídá?“ zeptá se a obává se nejhoršího. Všechno, před čím utíkala, co se snažila skrývat… to všechno vyplouvá na povrch.

Keely se zdráhá s ní o informace podělit. „Víš, jak to je. Někdo zveřejní nezávadný drb, a než se k němu moderátor dostane a prověří komentáře, rozroste se v ohromnou negativní senzaci. Pravděpodobně to už smazali. Nesouvisí to se školou, takže to Sherry neměla vůbec zveřejňovat. Je viceprezidentka klubu rodičů. Měla by si to toho být vědoma.“ Dá blinkr doleva a odbočí do Jenniny ulice.

„Beth řekla Leigh o novinovém článku. Co jsi slyšela?“ Zajímá ji, jak moc je to vážné. Jaké informace o ní jsou přesně venku?

„Poflakuje se tu nějaký reportér z Oceanside Sentinel. Je mladý, ale touží po skandálu. Jde po čemkoli, z čeho se může vyklubat sólokapr.“ Sundá ruku z volantu a imituje jí Pac-Mana polykajícího vzduch. „Včera večer mě odchytl na příjezdové cestě, když jsem se vracela z nákupu. Zaklepal mi na okýnko. Vyděsil mě k smrti. Byla bych mnohem milejší, kdyby počkal, až vystoupím z auta. Zřejmě se dostal k Beth. Předpokládám, že mluvil i s několika dalšími rodiči.“

Jenně v žaludku bublá nevolnost, hustá a lepkavá jako bláto. Kdo je ten reportér? Proč se o ni najednou zajímá? Kolik toho ví, nebo to jen zkouší?

Musí zařídit, aby s tím přestal. Touha utéct ji spaluje, ale stejně tak si přeje splnit slib, který dala Joshovi. Musí existovat šance, jak tuhle situaci vyřešit. Anebo si to jen nalhává. Bude se muset vzdát své kariéry, svého domova. Kavana.

Bože, Kavan. Už teď jí puká srdce. I jeho bude muset opustit.

„Na co se tě vyptával?“ vyzvídá opatrně.

„Nejdřív na takové ty normální věci. Co si myslím o tvém komiksu. Jestli jsem ho viděla? Potěšilo mě, když ti nabídli smlouvu na film? Ptal se, jak jsme se poznaly a jestli se naši kluci kamarádí. V tu chvíli jsem zpozorněla. Tak pozor. Jak ví o našich dětech? Kdo mu o nich řekl? Sleduje je? Jestli sleduje mýho kluka, tak se postarám o to, aby s tím hodně rychle skončil. Pak se mě zeptal… a jé.“ Keely zaparkuje před Jenniným dvoupatrovým domem s moderní fasádou, jenž se nachází jen dva bloky od pláže. Jenna by si něco takového nikdy nemohla dovolit pronajmout, nebýt úspěchu Tabbyiny veverky a podpisu její právničky. Nájemní smlouva je napsaná na jméno její advokátky: Samantha „Sam“ Brooksová.

„To je on,“ zavrčí Keely zničeně.

Jenna se podívá z okýnka. Na schodech vedoucích na úzkou verandu sedí sotva dvacetiletý mladík. Je to tentýž muž, který včera večer zaklepal na Jenniny dveře. Neotevřela mu. Myslela si, že je to podomní prodejce, který ignoroval nápis Zákaz podomního prodeje viditelně umístěný v okně vedle dveří.

Okamžitě si jich všimne. Zamává, vstane a usměje se. Zlatohnědé vlasy mu padají do obličeje, ale rychlým pohybem si je odhrne z čela. Na límci bílé pánské košile se mu pohupují sluneční brýle. Sebevědomým krokem se blíží k jejich autu.

„Jeď,“ zašeptá Jenna a pak ještě hlasitěji. „Jeď!“

Keely sešlápne plyn. Auto vyrazí vpřed a odlepí se od obrubníku. „Chápu to tak, že s ním nechceš mluvit.“ Jenna zavrtí hlavou, v hlavě se jí honí myšlenky, neví, jak se má cítit.

„Nedivím se ti. Je to blbec.“ Keely se jemně dotkne Jenniny ruky, a ta sebou trhne. „Nesleduje nás. Už můžeš pustit dveře.“

Jenna odlepí prsty od kliky. Protáhne si je a zmírní bolest z pevného sevření.

Keely na ni pohlédne. „Jsi v pořádku?“

Ani zdaleka ne. „Jak dlouho myslíš, že tam bude?“

„To je jedno. Půjdeš k nám. Udělám ti kávu. Můžeš zůstat, jak dlouho budeš chtít.“

Jenna nesnáší mluvení. Čím víc mluví, tím víc se toho lidi o ní chtějí dozvědět. Ale tohle je Ansonova máma a Anson je Joshův nejlepší kamarád. Keely už Jennu nejednou pozvala na večeři. Dala jí jasně najevo, že chce být její kamarádkou, a právě teď by se to Jenně hodilo.

„Dobře,“ souhlasí a modlí se, aby se na ni reportér vykašlal a odešel.

Co když ne? Co když ji bude pronásledovat, dokud mu neodpoví na jeho palčivou otázku?

Zabila Wese Jensena?

Kapitola 3

LILY

Lily přejížděla pohledem po malém výběru těhotenských testů v prodejně 7-Eleven, kde dvakrát týdně pracovala. Netušila, která značka je nejlepší. Co kdyby jeden z nich tvrdil, že je těhotná, ale ve skutečnosti by nebyla? Co kdyby test ukázal, že těhotná není, ale byl by vadný?

Rukou nevědomky polaskala ploché břicho, zpevněné léty závodního plavání. Pokud tam je dítě, je její. Je tam někdo, kdo by ji bezvýhradně miloval. Takovou lásku ještě nikdy nepoznala, dokonce ani od svých rodičů. Ti ke všemu vždycky vázali nějaké podmínky, jako cenovky na zboží.

Mohla by zavolat své sestře Olivii a zeptat se jí na radu, ale už si nebyly tak blízké, jako když byly mladší. Ne jako Wes se svým starším bratrem Ryderem. Sdíleli spolu všechno. Nepamatovala si, kdy se s Olivií naposledy o něco podělila. Než se odstěhovala, nepouštěla Lily ke svým věcem a jediný důvod, který Lily napadal a který mohl být příčinnou, že ji Olivia od sebe odstrčila, byl jejich táta. Před několika lety začal Lily obviňovat, že ničí Oliviiny věci.

Olivia jednou našla své plesové šaty zablácené a ukryté v truhle jejich zesnulé babičky na půdě nad garáží. Lily přísahala, že viděla tátu za oknem s něčím modrým a třpytivým, přesně jako Oliviiny šaty. Nicméně Dwight popřel, že by šaty z Oliviiny skříně vzal a protáhl je blátem, než je schoval. Obvinil však Lily, říkal, že na svou sestru žárlí. Byl natolik přesvědčivý, že mu Olivia uvěřila a pak si myslela, že je Lily patologická lhářka. A teď, když Olivia odešla na vysokou školu do San Franciska, spolu téměř nemluví, kromě jednoho případu, kdy jí Lily zavolala. Chtěla se k ní nastěhovat. Lucas se z domu přesunul do bytu nad garáží. Zůstala sama s jejich rodiči. Neměla auto a nechtěla, aby otec věděl, že má práci. Jen by to přitahovalo jeho pozornost. Olivia nikdy nic neudělala špatně, zatímco Lily zase úplně všechno.

Dwight také nesouhlasil s tím, aby dělala cokoli, co ho stojí peníze, a tak si i plavecké vybavení platila sama. Některé dny si sama platila i jídlo. Její matka trávila celé dny v práci, vždycky se stravovala venku a otec odjížděl na služební cesty na celé týdny. Ne vždy pamatovali na to, aby v kuchyni byly zásoby. Lily na výběr neměla. Musela pracovat, byla totiž neplánovaným, nechtěným dítětem v původně čtyřčlenné rodině, která byla dokonalá, dokud se neobjevila ona.

Vysvětlovalo to, proč Dwight vždy upřednostňoval její sourozence. Ačkoli někdy, když Dwight provedl něco opravdu zlomyslného, jako například tu záležitost s plesovými šaty, Lily přemýšlela, jestli za jeho neustálým ničením jejího dětství a vztahů není něco víc.

Olivia nedovolila, aby se k ní Lily nastěhovala. V jejím bytě nebylo místo pro třetí osobu. Lily tak byla nucená zůstat v domě, kde se necítila milovaná ani chtěná.

Zvonek nad vchodem zacinkal a Lily se otočila k polici plné tamponů a vložek. Tento druh zboží se skoro neprodával. Lidé si tu dámské potřeby nekupovali, pokud se nejednalo o nouzovku pozdě v noci.

Lily sledovala, jak se nový zákazník vydal k lednicím s nápoji vzadu, a ulevilo se jí, že neprošel její uličkou. Děti ze školy sem chodily neustále. Co kdyby to byl někdo, koho zná? Raději ať si myslí, že jí začala menstruace, než aby šířili zvěsti, že se Lily Carsonová nechala zbouchnout.

Bože, přála si, aby měla menstruaci. Ale měla zpoždění, už opravdu velké. Její cyklus se nedostavil téměř tři měsíce a ona nemohla uvěřit, že si to uvědomila až dnes ráno. Ale bylo to jen jednou, namítla a vzpomněla si na noc, kdy přišla o panenství.

Dobře, dělali to víckrát než jednou. Od jejího prvního sexu spolu s Tylerem spali už nejméně desetkrát. Ano, pořád to počítala. Ale už se v tom zlepšili – v sexu i nasazování kondomu. A sex s ním se jí líbil. Hodně se jí líbil. Tyler ji zbožňoval. Bez zábran jí věnoval soucit a pozornost, kterou potřebovala. Útěchu a ujištění, které jí rodiče odpírali. S ním se cítila spokojená. Ale jejich poprvé? Bylo to divné a příšerné a úžasné najednou. Byli neohrabaní, nešikovně se líbali, lokty se šťouchali do očí a kopali se nohama, zatímco se svlékali na zadním sedadle Tylerova auta. Pak se ten zatracený kondom roztrhl. To si samozřejmě uvědomili až poté, co ho chtěl Tyler sundat.

Byl tak rozrušený, bál se, jestli jí neublížil. Styděl se, že to zvoral. Bylo tam hodně krve a ujišťoval ji, že si nasazování kondomu nacvičoval. Ale před ní si ho ještě nikdy nenavlékal a byl nervózní. Od té doby byli přehnaně opatrní, takže ji nikdy ani v duchu nenapadlo, že by mohla otěhotnět.

„Do prdele!“

V zadní části obchodu popadaly lahve, sklo se tříštilo o linoleovou podlahu. Lily vykoukla přes regály. Zákazník, který právě vstoupil, stál v kaluži ledového čaje. Lily se nad tím nepořádkem zhrozila a pohledem střelila dozadu, kam si Ryder odešel odpočinout.

Byla to její chyba. Právě ty regály doplnila. Teď bude mít záminku, aby ji mohl vyhodit. Ryder si myslel, že ji přijali zbytečně, že není potřeba. Nenáviděl ji z důvodů, které nechápala. Často ho přistihla, jak na ni zírá, a když si toho všimla, ihned odvrátil zrak. Wes ho požádal, aby jí tu práci dal a mlčel o tom. Potřebovala si vydělat peníze, aby mohla zůstat v plaveckém týmu. Potřebovala peníze, až se s Tylerem po maturitě odstěhují. Stejně jako Olivia by odjeli do San Franciska. Nebo by se možná vydali na jih, žili by blízko pláže.

Dvoukřídlé dveře do skladu se otevřely. Ryder pohledem zkoumal podlahu a hledal zdroj rozruchu. Zákazník odskočil od lednice, ruce nad hlavou, jednu prázdnou, ve druhé svíral lahev s ledovým čajem.

„Já za to nemůžu,“ řekl, dál postával v kaluži ledového čaje a snažil se oklepat tekutinu z bot. „Jen jsem si bral pití. Ten, kdo to tu doplnil, dal na regál příliš mnoho lahví.“

Lily si myslela, že byla docela vynalézavá. Vystavila veškeré zásoby, které ráno přivezli. Ale zákazník si samozřejmě musel vzít lahev ze zadní části lednice, kde byly nejchladnější.

„Carsonová,“ vykřikl Ryder a ona se zhrozila.

Popadla první těhotenský test, který měla v dosahu, protože pak by už neměla další šanci ho nepozorovaně schovat, hodila testovací sadu do kapsy zástěry a obešla konec uličky. Pocit viny z toho, že kradla, jí zhořkl v ústech. Nebyla jako její bratr, který při krádeži neprojevoval žádné výčitky svědomí. Nákup zaplatí, až Ryder nebude nablízku.

„Mám zničené boty,“ stěžoval si zákazník a třásl nohama.

Lily by protočila oči v sloup, kdyby se nebála, že ji Ryder vyhodí, nebo to řekne tátovi. Byly to plátěné tenisky. Stačilo by je vyprat a nechat uschnout. Ale to mu neřekla, protože „zákazník má vždycky pravdu“, bla, bla, bla, jak jí Ryder vštěpoval. Seděl naproti ní u stolu v odpočívárně a žvanil o tom, jak by měla jednat s nespokojeným zákazníkem, přičemž jí celou dobu zíral na prsa. Nikdy s ní nenavázal oční kontakt. Úchyl.

„Já za to platit nebudu.“ Muž ukázal na nepořádek.

Ryder popadl z lednice druhou lahev ledového čaje, jednu z posledních, protože se police propadla, a podal mu ji. „Na účet podniku, obě,“ řekl a ukázal na tu, kterou měl zákazník v druhé ruce.

Ten jen překvapeně zamrkal. „Díky.“ Vzal si nápoje a odešel z obchodu.

Ryder se na Lily otočil s pěstmi opřenými o úzké boky. Zavrtěl hlavou. „Ty musíš být ten nejhloupější zaměstnanec, jakého jsem kdy najal. Copak jsi neviděla, že jsi regály přeplnila?“

Podívala se na nepořádek na linoleu. Ne, tohle nebylo poprvé. „Naskládala jsem je přesně tak, jak jsi mě to naučil,“ zamumlala.

„Dno lahve nikdy nemůže sahat přes okraj police. Pak to spadne.“ Ukázal na polici nad ledovými čaji, aby jí předvedl, co má na mysli, a Lily se přikrčila. Snažila se být efektivní, ale z tohohle se jen tak nevykroutí.

„Kdybys nebyla Wesova kamarádka, ihned bych tě vyrazil.“

Ryder by pro svého bratra udělal snad cokoli. Miloval ho a vážil si ho. Lily si přála, aby k ní Olivia a Lucas chovali taky takové city. Ale Lucas se z pasťáku, kde si odpykal trest za krádež v minimarketu, vrátil jako úplně jiný člověk. Jeho úsměvy a žertíky, které tak milovala, byly tytam. I jejich přátelství. Nechtěl s ní mít nic společného. Nechtěl mít nic společného s nikým. A Olivia? No, ta Lily považovala jen za otravnou sestřičku, která jí ničí věci, přestože to nebyla pravda.

„Jednu hodinu, Lily May Carsonová.“ Nesnášela, když používal její celé jméno. Dělalo se jí z toho špatně. „Ukliď to, nebo ti to strhnu z platu,“ nařídil.

„To nemůžeš.“ Celá lednice byla zašpiněná. Ledový čaj stříkal všude. Musela by ledničku vyprázdnit, otřít lahve, police a skleněné dveře, a kromě čištění podlahy doplnit i zásoby v regálech. Směna jí končila za hodinu a to bylo sotva dost času.

„Máš na to hodinu,“ vyštěkl Ryder a zamířil k pokladně. „Mop a kbelík jsou vzadu.“

Věděla, kde jsou.

Lily frustrovaně zasténala, otřásla se rozpaky, ale bez dalších stížností vše uklidila. Nemohla si dovolit ušlý výdělek. Už takhle sotva vydělávala dost. Ryder převzal práci za pultem a v její nepřítomnosti obsluhoval zákazníky. Skončila právě ve chvíli, kdy dorazil její odvoz.

Ethan Miller byl Oliviin přítel. Na semestr přerušil studium na vysoké, aby mohl pomáhat své matce, která se doma zotavovala z nehody. Před několika týdny ji zahlédl, jak se po práci vrací potmě domů, a nabídl se, že ji sveze. Věděl totiž, že by se její táta zbláznil, kdyby zjistil, že si našla práci. Trval na tom, že ji po každé směně odveze domů, protože by si nikdy neodpustil, kdyby se jí něco stalo.

Lily měla Ethana ráda. Choval se k ní lépe než její rodina a zdálo se, že mu skutečně záleží na tom, jestli jí je dobře. Vážil si jí. Na rozdíl od Olivie si všiml, jak odlišně se k ní Dwight chová ve srovnání s její starší sestrou. Olivia raději žila svůj život v nablýskané bublině. Byla Dwightovou princeznou a nikdy nemohla udělat nic špatně.

„Chytej, Lil.“ Ethan popadl nákupní košík a hodil jí klíče. „Musím ještě vyzvednout pár věcí pro mámu. Můžeš počkat v autě, jestli chceš. Za chvíli jsem venku.“

Věděl, že se v obchodě nerada zdržuje déle, než je nutné. Nesnášela vůni falešného sýra na nachos, který bublal v ohřívacím hrnci, ani hotdogy, které se válely na stojanu pod ohřívací lampou. Dnes byly ty pachy obzvlášť odporné a ona se dvakrát málem pozvracela. I když nevolnost vlastně pociťovala už několik týdnů. Poslední dobou se jí často zvedal žaludek a bolela ji prsa. Dva důvody, kvůli kterým ji napadlo, že by mohla být těhotná.

Ve vzduchu chytila Ethanovy klíče a šla čekat do jeho auta. Kabina voněla opotřebovanou kůží a mátovou žvýkačkou, kterou vždycky žvýkal. Sedadla byla ještě vyhřátá. Sundala si zástěru s těhotenským testem zastrčeným v kapse a nacpala si ji do batohu. Dveře na straně řidiče se rozletěly, což ji vylekalo, a na Ethanovo sedadlo vklouzl Tyler.

Při pohledu na něj Lily poskočilo srdce. „Co tady děláš?“ Podívala se zadním oknem ven, protože se bála, že je spolu někdo uvidí. Bála se, že se o nich dozví Dwight. Rodiče jí nedovolili randit, dokud jí nebude osmnáct.

„Máma…“ Náhle se zarazil a rukou si přejel po tváři. Vypadal otřesně.

„Neměl jsi dobrý den?“

Zavrtěl hlavou. Jeho matka umírala na lymfom. Starali se o ni v hospicu s domácí péčí, ale protože byl Tylerův starší bratr Blaze v armádě, většina povinností kolem domu padla na jeho bedra.

Tyler byl o dva roky starší než ona, bylo mu osmnáct a jí šestnáct. Seznámili se, když jí byly tři roky, a mohla by přísahat, že se do něj zamilovala hned první prázdniny, kdy se sourozenci pobývala u jejich rodiny v chatě u jezera. Carsonovy děti se tam vracely každé léto až do toho posledního před osmi lety, kdy Lucase přistihli při krádeži v obchodě a jejímu otci se ten incident podařilo tak překroutit, až si myslel, že za to může jen Lily. Byl přesvědčen, že angličák, kterého Lucas ukradl, byl pro ni. Že o něj žadonila, tlačila na něj, aby ho vzal, a dokonce dostala i záchvat vzteku, takže Lucas kradl, aby ji umlčel.

Stejně jako všechno ostatní, z čeho ji Dwight obvinil, to nemohlo být vzdálenější pravdě. Ale ani jeden z jejích sourozenců se jí nezastal. Lucas se o to pokusil, ale když mu táta pohrozil domácím vězením do konce prázdnin, rozmyslel si to. A Olivia neřekla vůbec nic, přestože všichni tři věděli, že za zkažené léto může výhradně Lucas. Táta je vyzvedl v domě u jezera tři týdny před plánovaným odjezdem a další rok je už Whitmanovi nepozvali. Ale to už byli rozvedení a během pár následujících let pan Whitman zemřel na infarkt a paní Whitmanové diagnostikovali lymfom.

Po prázdninách u Whitmanových se jí stýskalo, byli jí lepšími rodiči než ti vlastní. Chovali se k ní, jako by byla součástí jejich rodiny.

„Musel jsem vypadnout z domu.“ Tyler si ji přitáhl do náruče. Tam byla Lily ze všeho nejradši. „Potřeboval jsem tě vidět.“ Byly to už skoro dva týdny. Tyler měl hodně práce s mámou a se školou. Lily byla zaneprázdněná plaváním a prací. Políbil ji na krk a prudce ji objal.

„Chyběl jsi mi,“ řekla a podívala se mu přes rameno. Skrz výlohu obchodu viděla Ethana, jak u pokladny mluví s Ryderem. Její přátelství s Tylerem nebylo tajemství, ale o jejich románku, který se, jak dospívali, postupně vyvinul, nikdo nevěděl. Kdyby její táta jen tušil, že pro ni Tyler tolik znamená, snaha o to, aby se rozešli, by se stala jeho novou zábavou.

Dwight jí neustále něco bral, obviňoval ji, ponižoval, jako by jeho životním posláním bylo vysávat její štěstí. A Tyler ji činil šťastnější, než se kdy do svých šestnácti let cítila.

V tu chvíli se mu málem svěřila, že se bojí, jestli není těhotná. Ale mohla se mýlit a nechtěla ho znepokojovat. Rozhodla se počkat na výsledek testu.

Tylerovy rty našly její a ona se v něm rozplynula. Téměř. Během několika vteřin polibek přerušila a přitiskla své čelo na jeho. Těžce oddychovali, jejich dech se mísil. „Musíš jít.“

Rukama jí přejel po krku směrem nahoru a vzal její tvář do dlaní. Prsty se jí zabořil do vlasů. „Nechci.“

„Já vím.“

„Kdy tě můžu vidět?“

„V neděli.“ Její otec měl to ráno odjet na služební cestu a měl být pryč celý týden. „Sejdeme se ve dvě tam jako vždycky.“

Autobusová zastávka byla blok od jejího domu. Kdyby ji někdo zahlédl, nevypadalo by to nijak zvláštně. Uměla řídit. Měla řidičák, ale otec jí zakázal používat náhradní auto. Bylo to plýtvání penězi za benzín a Dwight trval na tom, aby vůz zůstal k dispozici pro něj, například když ten svůj měl zrovna v servisu. Škodolibě si užíval to, že auto stojí nevyužité na příjezdové cestě jako sladkost schovaná ve skříni, která ji láká, aby ji snědla.

Lily bylo jasné, že ji Dwight chce přistihnout, jak ho využívá, aby měl další záminku ji potrestat. Byl to jen další způsob, jak ji držet doma a neplýtvat prostředky, což jí ostatně jednou řekl. Takže pokud Lily nesvezl nějaký kamarád, kdokoli jiný než Tyler, jezdila autobusem.

Tyler byl její a Lily by udělala cokoli, aby ochránila to, co s ním má.

„V neděli. Nemůžu se dočkat.“ Políbil ji, vyskočil z auta a zavřel za sebou dveře. Prázdnotu, kterou Lily cítila, když odešel, umocňovala jeho přetrvávající vůně a polibek, který stále cítila na svých rtech. Už teď jí chyběl.

Uplynulo několik minut a Ethan se usadil na místo, které Tyler před chvílí uvolnil. „Promiň, že jsi musela čekat.“ Zastrčil klíč, který Lily nechala v držáku na nápoje, do zapalování a nastartoval.

„To je v pohodě.“ Nevadilo jí to. Mohla díky tomu strávit chvíli s Tylerem.

Cestou domů se jí Ethan zeptal, jak se dneska měla, a ona mu vyprávěla o nepořádku, který musela uklidit. Jinak toho moc nenamluvil a jí to vyhovovalo. Zaparkoval auto blok od jejího domu, jak se domluvili, a nechal běžet motor. Nerad ji opouštěl na rohu. Olivii vždycky vysadil před domem a čekal, než projde dveřmi.

Viděla, jak zaváhal. Chtěl se s ní o tom dohadovat.

„Budu v pohodě,“ ujistila ho. Krátká procházka jí nevadila.

Poděkovala mu za svezení, seskočila z kabiny auta a natáhla se po svém batohu. Ramenní popruh se zachytil o páčku na posouvání sedadla a vypadla zástěra. Těhotenský test spadl do prostoru pod sedačkou.

Lily přelétla pohledem z testu na Ethana. Zrakem zalétl k podlaze, pak pohlédl nahoru a zahleděl se jí do očí. Údivem otevřel pusu.

Lilly okamžitě zrudla. „Neptej se,“ pronesla dřív, než se stačil na cokoli zeptat.

Nechtěla o tom mluvit.

Test schovala do batohu.

Ethan se k ní natáhl. „Počkej. Ty jsi…“ Zastavil se a rukou si přejel po hlavě. „Kdo je to?“

Zavrtěla hlavou, nechtěla mu to říct. Kdyby to věděl, mohl by to říct Olivii, která by to určitě prozradila rodičům.

„Doufám, že tě v tom nenechá.“

„Je to dobrý člověk. Mám ho ráda.“

„Pomůže ti?“

Podívala se na zem a Ethan zaklel.

„On to ještě neví a já taky vlastně ne.“ Ještě si ten zatracený test neudělala.

„Řekni mi, kdyby jo.“

Na to nijak nereagovala.

„Lily.“ Pomalu vyslovil její jméno. „Chci ti pomoct.“

Jak by to asi tak mohl udělat, aniž by se to dozvěděla její rodina?

„Díky, ale tohle zvládnu.“ Všechno musela zvládat sama. Nemohla se spolehnout na nikoho jiného než sama na sebe.

„Ví to Olivia?“

Ani ona sama to ještě nevěděla. A sestře volat rozhodně nehodlala. Olivia by jí sice pomohla, ale v jejím podání by to znamenalo, že do toho zatáhne mámu, která by se pak o novinku podělila s tátou.

„Zavolej jí, Lily, nebo to udělám já.“ Věřil, že Olivia její tajemství neprozradí. Lily bohužel jeho důvěru v ni nesdílela.

To, že byl Ethan o pět let starší než ona, neznamenalo, že jí může rozkazovat jako dítěti.

„Neříkej jí to,“ prosila v panice. „Prosím, Ethane, nesmíš to nikomu říct.“

Stáhl ústa do úzké linky. „Sama to nezvládneš.“ To nemusela. Měla Tylera.

„Moje tělo. Můj život,“ řekla důrazně a doufala, že zní sebejistěji, než se cítí. „Nemůžeš mi říkat, co mám dělat. A prosím, prosím, prosím, neříkej to Olivii. Povím jí to, až přijde ten správný čas, pokud jsem opravdu těhotná. Slib mi to,“ dodala, když nic neříkal.

Ztuhly mu rysy. „Dej mi slovo, že za mnou přijdeš, kdybys něco potřebovala. Myslím to vážně, Lily. Cokoli.“

Tím jí naznačoval, aniž by to vyslovil nahlas, že pokud by ji Tyler opustil, postará se o ni místo něj. To by ale Tyler nikdy neudělal. Tyler takový není. Věděl, co je zodpovědnost a vždy se k ní stavěl čelem.

Lily přikývla a otřela si oči. „Přijdu.“

„Dobře.“ Ethan se opřel a uvolnil ruční brzdu. „Dávej na sebe pozor, Lil.“

To nebude problém. Starala se o sebe už déle, než si pamatovala. Pud sebezáchovy byl v rodině Carsonových tradicí.

Lily zavřela dveře a šla domů. Zamířila rovnou do koupelny.

Když rozbalovala obě tyčinky a pak se na ně podle pokynů vyčůrala, třásly se jí ruce. Položila je na skříňku v koupelně.

Pak čekala.

Kapitola 4

Jednopatrový dům Keely Lawrencové je vzdálený pouze čtyři sta metrů od školy. Keely zaparkuje v garáži a Jenna ji následuje přes prádelnu do kuchyně vonící slaninou a vejci, které měli k snídani.

Jenna si založí ruce na prsou a touží zavolat Gayle, chce jít domů. Přeje si, aby ten reportér odešel.

„Musím si zavolat.“ Ukáže Keely svůj telefon a přejde ke skleněným posuvným dveřím s výhledem na zahradu, aby měla soukromí. Zavolá Gayle, ale hovor okamžitě spadne do hlasové schránky. Napíše textovku. Zavolej mi!!!!!

„Povedlo se?“ Keely odhodí kabelku a klíče na pult přeplněný neotevřenou poštou a katalogy s oblečením. Rozsvítí a opláchne konvici na kávu.

Jenna zavrtí hlavou.

Keely ukáže na židli pod kuchyňským ostrůvkem. „Posaď se.“

„Nemůžu tu zůstat.“ Musí začít balit a všechno nachystat, aby byli připraveni odjet.

„Nesmysl. Dáme mu šanci odejít a já tě odvezu domů.“ Keely přesune konvici na plotýnku.

Jenna odmítne židli a přechází po kuchyni. Nervozita ji celou rozechvívá. Nemůže jít do Kavanovy restaurace. Je to příliš na očích. Reportér by ji tam mohl najít. Ani domů jít nemůže, ještě ne. Mohla by se nechat od Keely odvézt do Kavanova bytu, ale to není o moc lepší než vyčkávat u Keely, až reportér odejde a zavolá Gayle. Když už nic jiného, je bezpečnější počkat tady, zvlášť pokud reportér ví, že je zasnoubená s Kavanem. Stále ji svírá nervozita. Prokřupe si klouby na prstech, všech deset.

Keely sundá víko z velké plastové nádoby. „Koláč? Jsou citronovomakové. Dnes ráno jsem je upekla.“

Pečivo voní božsky. „Neměla bych…“ Prokřupne si zápěstí.

„Prosím, trvám na tom.“ Keely k ní s chápavým úsměvem přistrčí krabičku.

„Dobře,“ ustoupí, i kdyby jen proto, aby zaměstnala ruce, než si zláme prsty.

Keely položí koláč na talířek, ohřeje ho v mikrovlnné troubě a pak ho posune před Jennu. Z polevy stoupá proužek páry. Sotva si stihne vychutnat první sousto, vezme ji Keely za ruku.

„Zaslechla jsem tu novinku. Prozradil mi to Anson. Gratuluju.“ Keely se usměje a prohlíží si diamantový prsten na Jennině prstu. „Bože, ty se třeseš.“ Zvedne pohled k Jenniným očím.

„Jsem jen trochu neklidná.“

„Tak budeme mluvit o Kavanovi. Kdy tě požádal o ruku, minulý týden?“

„V pátek.“ Jenna se dívá na prsten, který jí Kavan navlékl na prst, jako by ho viděla poprvé. Není na něj zvyklá. Stále ji překvapuje, když se drahokam zaleskne na světle.

Poté co se začala skrývat, si nedokázala ani představit, že by se mohla vdát. Nikdy si nemyslela, že bude mít příležitost. Když se stěhovali každého půl roku, nebylo snadné seznamovat se s lidmi. Ale pak jí do života zcela nečekaně vstoupil Kavan. Nikoho nehledala, ale to, že ho potkala, by za nic nevyměnila. Miluje ho. Chce se za něj provdat.

Ale jestli se o ní dozví pravdu, okamžitě ji opustí. Ten článek by mohl jejich manželství pohřbít dřív, než se stihnou vzít. Mohl by zničit život, který pro sebe a Joshe budovala. Normální život, ne ten na útěku.

I když je to život postavený na lžích.

Kavan bude mít spoustu otázek. Stejně tak Josh. Budou zpochybňovat vše, co jim kdy řekla.

Zachvěje se při pomyšlení, že byla odhalena, a Keely si toho všimne. „Je ti zima? Můžu zapnout topení.“

Je červen. Jenna se usměje, ruku má stále v Keelyině dlani. Další překvapení. Mimo Kavana a Joshe je lidský dotek vzácností. Něco, čeho se jí po mnoho let nedostávalo, což přispělo k její nezměrné osamělosti. Keelyiny teplé prsty ji drží a ona si ten kontakt vychutnává.

„Jsem v pořádku,“ řekne jemně, přestože uvnitř ní zuří hurikán.

Keely nakloní Jenninu ruku tak, aby diamanty zachytily světlo. Jsou tři, každý má půl karátu. Tvůj, můj a Kavan doufá, že jednoho dne i náš. Kavan je skoro o deset let starší než ona, ale jeho dcera je o dva roky mladší než Josh. Uma je milá holčička, která dělí svůj čas mezi oba rodiče. Jennu si i ona docela oblíbila. Když vytvoříte komiks, který se líbí dětem stejně jako dospělým, jste zajímaví. Lidé mají Jennu rádi, protože si její postavy zamilovali. Ale s Umou je ten pocit oboustranný. Jenna ji zbožňuje. Kdysi snila o tom, že bude mít vlastní velkou rodinu, ve které budou rodiče své děti milovat stejně jako Kavan svou dceru. Nevadilo by jí s ním mít dítě. Kdyby tu možnost měla, cítila by se šťastná.

Avšak po dnešním ránu pochybuje, že ji dostane. Už teď tu ztrátu cítí.

Keely se usadí na židli vedle ní. „Kde tě požádal o ruku? Co říkal? Chci vědět všechno,“ švitoří, jako by byly nejlepší kamarádky už léta. Jako by Jenna měla všechen čas na světě.

Upře pohled na hodiny na mikrovlnce. Myslí si, že se ten reportér u jejího domu nezdrží příliš dlouho. Na druhou stranu ale nejspíš zoufale touží po jejím příběhu. Pracuje pro maloměstské noviny. Jestli si správně spojí všechny informace, bude to pro něj znamenat velkou kariéru.

„Bylo to u něj v restauraci a pozval svou rodinu,“ shrnuje ve spěchu.

„Požádal tě o ruku před svými rodiči?“

„A jeho sestrami, jejich rodinami a Umou, jeho dcerou. Dokonce do toho zapojil i Joshe.“ A ona je moc ráda, že ho nevynechal. Její syn chce mít rodinu stejně jako ona. Život plný přátel, dům, který jim patří. Otce.

„To je ale liška podšitá. Josh to nevyzradil? Anson by to vyžvanil hned, jak by se to dozvěděl.“

Jenna zavrtí hlavou, stále šokovaná, že ji Josh do Kavanova plánu nezasvětil. Nemá před ní tajemství. „Netušila jsem, že mě požádá o ruku,“ dodá a vzpomene si, jak se v pátek cítila šťastná, a pak přemýšlí, jestli to zažije ještě jednou.

Kavan ji na terase své restaurace Thalassa na pláži za svitu blikajících světel požádal o ruku před zraky své rodiny a přátel. Josh stál vedle ní a měl na tváři jeden z největších úsměvů, jaký u něj kdy viděla. Její váhání bylo krátké. Chce se vdát? Mohla by se vdát? Ano, řekla. Ale dokázala by si udržet iluzi o tom, kým je – ženou, která utekla v šestnácti těhotná, protože jí rodiče nedovolili nechat si dítě; ženou, která se často stěhovala; ženou odcizenou své rodině? Protože to je vše, co Kavan ví.

Ano, přesvědčila sama sebe. Dělá ji šťastnou a po těch letech v osamění není připravená se toho vzdát. Chtěla by, aby to fungovalo. Vzala by si Kavanovo jméno, oddělila by tak svůj soukromý život od toho veřejného.

Měla si uvědomit, jak snadno ji může minulost najít. Jak rychle by mohla ohrozit Kavana a jeho dceru Umu. Nemohla se dočkat, až tu holčičku bude i ona moct nazývat dcerou.

Od doby, co se sem přestěhovali, se stala sobeckou a nedbalou, uzavřela se v iluzi bezpečí.

„Kdy bude svatba?“ Keelyino nadšení přiláká Jennu zpátky do teplé vůně kuchyně.

„Ještě jsme si nevybrali datum,“ odpoví a znovu se podívá na hodiny. Od jejich odchodu ze školy uplynulo dvacet minut. Ukáže na Keelyin telefon, který má na dosah. Pokouší se předstírat, že o nic nejde, aby Keely nevycítila její naléhavost a nekladla otázky, na které jí neodpoví. „Je ten post ještě pořád na webu?“ zeptá se.

„Podívám se na to.“ Keely klepne na obrazovku. Sjede pohledem dolů a zeširoka otevře oči. „Nemůžu tomu uvěřit. Pořád to tam je. Administrátor už to měl dávno smazat.“

Jenniny svaly se napnou, jako by se chystala k běhu. Čím déle tam ten příspěvek bude, tím víc lidí ho uvidí. „Můžu?“ Na svém telefonu nemá přístup k sociálním sítím a ani není členkou žádné facebookové skupiny.

Keely si přitiskne telefon na svá bujná ňadra. „Určitě to chceš vidět?“

Přikývne. Musí vědět, co se děje.

Keely jí podá mobil a ona si přečte Sherryin příspěvek.

Objevil se tu reportér z Oceanside Sentinel a ptá se na Jennu Masonovou. Mluvil se mnou a s Beth Hopkinsovou. Ještě s někým? Myslí si, že když bylo Jenně šestnáct, zavraždila nějakého kluka. Co si o tom myslíte? Měli bychom něco dělat? Nevím, jak vy, ale jsem z toho trochu nesvá. Její syn se kamarádí s mým.

Jenně se zvedne žaludek.

„Říkala jsem ti, že je to špatné,“ ospravedlňuje se Keely.

Není to o nic horší než některé z následujících komentářů.

Tess Whiteová: Kdo je Jenna Masonová?

Sherry Mattersová: Matka Joshe Masona. Chodí do sedmé třídy.