Přeložila Marie Macháčková

Cynthia Harrod-Eagles

The Affairs of Ashmore Castle

Copyright © Cynthia Harrod-Eagles 2022

First published in the United Kingdom in the English language

in 2022 by Sphere,

an imprint of Little, Brown Book Group

Translation © Marie Macháčková, 2023

ISBN 978-80-249-5098-3

Obsah

OSOBY

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Tonymu, jako vždy

OSOBY

Rodina na Ashmore Castle

Giles Tallant, šestý hrabě ze Staintonu

– jeho manželka Kitty, hraběnka

– jeho nejstarší sestra Linda, provdaná za vikomta Cordwella

– jeho bratr Richard

– jeho sestra Rachel

– jeho sestra Alice

– jeho ovdovělá babička Victoire (grandmère, stará dáma)

– nevlastní bratr jeho dědečka Sebastian (strýc Sebastian)

– jeho ovdovělá matka Maud, hraběnka vdova

– její bratr Fergus, devátý hrabě z Leaku (strýc Stuffy)

– její sestra Caroline, vdova po siru Jamesi Manningtreeovi (teta Caroline)

– její sestra Victoria (teta Vicky), provdaná za knížete Wittenstein-Glücksbergského (strýc Bobo)

Služebnictvo

Moss, majordom

paní Websterová, hospodyně

Hook, komorník hraběte

Speen, komorník pana Richarda

Crooks, komorník pana Sebastiana

Slečna Hattová, komorná hraběnky

slečna Taylorová, komorná hraběnky vdovy

Dory, švadlena

paní Oxleaová, kuchařka

Ida, Brigid, Aggie, kuchtičky

William, Cyril, lokajové

Rose, Daisy, Doris, Ellen, Mabel, Tilda, služebné

Služebnictvo ve stájích

Giddins, vrchní podkoní

Archer, štolba hraběte

Josh Brandom, štolba urozených slečen

John Manley, Joe Green, kočí

Na panství

Markham, správce panství

Adeane, šafář

Moresby, solicitor

Cutmore, dřevorubec, pojezdný

Gale, tesař

Peason, vrchní zahradník

Ve vesnici

Kostel svatého Petra

Dr. Bannister, reverend

pan Arden, sbormistr

Gomperts, kostelník

Doktoři

Dr. Arbogast

Dr. Welkes

Tom Holyoak, policista

Persons, přednosta železniční stanice

Eli Rowse, kovář

Axe Brandom (Joshův bratr), dřevorubec

Ninina rodina

Nina, paní Joseph Cowlingová, Kittyina přítelkyně

– její teta Schofieldová

– její přítelkyně Lepida Morrisová

Decius Blake, tajemník pana Cowlinga

Kapitola první

leden 1903

Maud Staintonová se cítila vykolejená a na to nebyla zvyklá. S emocemi neměla trpělivost – ani s vlastními, ani s cizími – byly pouze projevem sobectví. Stejně jako nemoc – připustit, že se člověk necítí dobře, byla známka špatného charakteru. Pro to neexistovala žádná omluva.

Jako nejstarší z dětí osmého hraběte z Leaku vyrostla na kamenném hradě Cawburn Castle v divokém Northumberlandu, kde lišky dávají dobrou noc. Okolní krajinu bičovaly větry, kolem věží kroužili krkavci a člověk musel být tvrdý, aby přežil. Její otec byl odtažitý člověk, z něhož šel trochu strach. Matka byla pořád těhotná nebo upoutaná na lůžko s dalším dítětem, přinejmenším tak to Maud tehdy připadalo – vnímala matku jako zlomenou vyčerpanou ženu, která poté co po třech dcerách a několika potratech povila hraběti konečně žijícího syna, svůj boj definitivně vzdala. Jedenáctiletá Maud se posléze musela chopit povinností paní domu a matky svých sourozenců. Zodpovědnost ji zocelila a v její povaze nezbyl žádný prostor pro laskavost.

Její otec nikdy neskrýval svou nespokojenost nad tím, že před vytouženým synem zplodil tři dcery, a Maud velmi záhy pochopila, že se v jeho očích mohou ospravedlnit jen tím, když se dobře vdají. Victoria, nejmladší a nejhezčí, získala knížete Wittenstein-Glückbergského. Caroline, která měla nejmilejší povahu, vzbudila zájem sira Jamese Manningtreeho, který sice patřil jen do rytířského stavu, zato byl jedním z nejbohatších mužů v Londýně. Maud sice z nich tří byla nejméně hezká, ale Forrestová může vzhlížet tak vysoko, jak si zamane. Dělala si naděje na vévodu, ale když nastal ten správný čas, nenacházel se nikde kolem ani vévoda, ani markýz ve správném věku.

Nicméně William Fairburn Louise Tallant, pátý hrabě ze Staintonu, pocházel z dobrého rodu, vlastnil hezké vesnické sídlo – Ashmore Castle – a rozsáhlé pozemky. Provdala se za něj, řídila chod domácnosti, porodila mu děti a svědomitě zastávala místo ve společnosti, které jí přináleželo. Willie Stainton byl navenek vzor toho, jak by měl správný hrabě vypadat. Maud nic netušila o jeho zhýralosti, milenkách a hráčské vášni, dokud zcela nečekaně nezemřel při nehodě na lovu. Tehdy se dozvěděla, že jejich panství je na pokraji bankrotu.

Její nejstarší syn Giles tudíž společně s titulem podědil i dluhy, a aby nahradil chybějící zdroje a panství opět pozvedl, oženil se s bohatou dědičkou. A nyní tato dědička byla hraběnkou Staintonovou, a to se Maud pranic nelíbilo. Kdo to kdy viděl, aby existovaly dvě lady Staintonové najednou? Ale tak tomu bohužel bylo – a ona byla z nich ta méně důležitá.

Maudina nespokojenost dostoupila vrcholu v průběhu dvou vánočních týdnů, kdy se rodina sešla, aby oslavila svátky. Vždyť přišla o své místo ve světě. Willie Stainton, ať do něj hrom bací, z ní udělal vdovu. A ona netušila, co si se sebou počít.

Dnes ráno, zrovna první den v roce, si prohlížela obličeje lidí sedících u snídaně kolem tabule. Její nejstarší dcera Linda přijela na svátky s manželem a dvěma dětmi. Linda byla po své matce vysoká a nehezká a začínala vypadat vychrtle: právě hltala druhý talíř kedgeree, jako kdyby týden nejedla. Lindino manželství s vikomtem Cordwellem zařídil její otec, který si očividně nezjistil všechny podrobnosti: ohromné dluhy, jimiž bylo Cordwellovo panství zatíženo, vyšly najevo příliš pozdě. Gerald Cordwell byl příjemný pohledný muž, ale za dobré slovo si člověk nic nekoupí. Ukázalo se, že není schopen získat zpět ztracený majetek, a Linda celé dny pouze přemýšlela, jak se z jejich zchátralého sídla Holme Manor dostat a koho poctí návštěvou.

Maud jimi oběma pohrdala.

Na druhém konci stolu seděl její druhý syn Richard, který se vrátil domů z búrské války v Jižní Africe, a nyní se vesele bavil se svými mladšími sestrami Rachel a Alicí. Obě rozesmál. Richarda měli všichni rádi. Dokonce i Maud někdy přistihli při tom, že se na něj usmála. Podědil otcův pohledný vzhled a uhlazený šarm.

Alice měla ještě na společnost čas, proto byla mimo Maudin zájem, ale Rachel bylo v létě sedmnáct a Maud měla v úmyslu ji tuto sezonu uvést do společnosti. Nyní však se její plán ocitl v ohrožení. Stočila pohled opět na místo, kde u stolu seděl Giles. Pročítal noviny a Kitty vedle něj posunovala po talíři kousek toastu a hleděla do prázdna. Byla těhotná a v květnu čekala první dítě. Pokud chtěla svou tchyni naštvat, tak si nemohla vybrat lepší čas. Zpočátku budila dojem, že je to ten typ dívky, která bude mít s otěhotněním potíže, a Maud už v duchu plánovala, jak Rachel zařídí okázalý vstup do společnosti, po němž bude následovat velkolepá svatba, ale nyní Kittyin stav všechno zastínil. Nepochybně začne rodit přímo uprostřed Rachelina debutu. Navíc z toho jistě udělá takové divadlo, že Rachelin triumf ve srovnání s Kittyiným dramatem zcela vybledne. A Maudina těžká práce přijde vniveč.

Maud pěnila vzteky. Celý život se cvičila ve stoicismu a konala svou povinnost a takhle to dopadlo: byla z ní pouhá hraběnka vdova, trpěná z milosti ve svém vlastním domě. Hraje druhé housle takové nule, vlastní plány jdou stranou a ona s tím nic nenadělá. Giles – zrovna on! – převzal místo jejího manžela a o její přání se zajímal stejně tak málo jako ona o jeho. Že se Stainton nestydí! Takhle si zemřít. Zatraceně!

Rachel na sobě ucítila matčin pohled. Byla ustrašenější než Alice, takže se pořád bála, že dostane vyhubováno. Nyní v obavách pohlédla na matku a na tváři se jí automaticky objevil provinilý ruměnec. Byla to hezká tvář, lemovaná dlouhými světlými prstýnky, ale dívka poslední dobou působila trochu mimo. Maud si toho všimla, ale nikdy by ji nenapadlo, aby se jí ptala na důvod. Dostala však nápad. Do hlavy se jí nahrnula krev, jak se jí v mysli začal rodit plán a jednotlivé částečky s uspokojivým cvaknutím zapadly do sebe.

Koutkem oka zahlédla, jak Linda odložila vidličku na dočasně prázdný talíř a Giles začal neohrabaně obracet a vyhlazovat další velkou stránku novin. Rozhodla se využít okamžiku.

„Rozhodla jsem se…,“ začala a všichni okamžitě zmlkli, zastavili se v pohybu a zadívali se na ni – stále měla schopnost zjednat si pozornost, „… že příští týden pojedu do Darmstadtu a Rachel vezmu s sebou.“

Služebnictvo se u snídaně shromáždilo kolem vlastní tabule a čekali na majordoma pana Mosse a prvního lokaje Williama, až sejdou dolů z jídelny. Jedna ze služek, Ellen, která pomáhala nahoře u panského stolu, vklouzla na své místo a prohlásila: „To budete koukat – hádejte, co jsem zaslechla!“

Ale jen co si sedla, už musela zase vstát, protože vstoupil pan Moss a jeho slovo mělo samozřejmě přednost: „Došlo k podstatné změně plánů. Udivuje mě, že jste se o tom nezmínila, slečno Taylorová.“

Slečna Taylorová, osobní komorná hraběnky vdovy, netušila, o čem majordom mluví, a tuto skutečnost zastřela tím, že se zatvářila povýšeně. „Napřed prosím modlitbu, pane Mossi. Přinejmenším den můžeme začít v bázni boží, když už ne večer.“

„Och… uch… ehm.“ Pan Moss se při jejím pokárání zatvářil otráveně. Na některých panstvích se náboženské rituály dodržovaly velmi poctivě a služebnictvo pronášelo modlitbu ráno i večer, a navíc u stolu panovala přísná pravidla ohledně volby slov a mravů. Intenzita nábožnosti v podzámčí závisela spíše na naladění majordoma než na nařízeních paní domu, a Moss se považoval za racionalistu, tudíž Všemohoucí v jeho pravidlech nehrál zase až tak velkou roli. Avšak na druhou stranu velmi věřil na tradici a nelíbilo se mu, že ho slečna Taylorová peskuje. Přísně se zadíval kolem stolu, a když všichni sklopili hlavu, pronesl modlitbu patřičně kazatelským tónem.

„Amen.“

Židle zaskřípaly, jak se všichni usadili. Kolem stolu začal rychle kolovat tác s pečivem, kuchtičky Aggie a Brigid postavily před paní Websterovou velkou konvici čaje a vedle pana Mosse nádoby s horkými pokrmy a potom pospíchaly zpátky do kuchyně ke své vlastní snídani.

„Pokračuj, Ellen,“ ozvala se Tilda. „Co jsi slyšela?“

Panstvo se při snídani obsluhovalo samo, ale bývalý hrabě měl rád, když vrchní komorník a první lokaj byli připravení po straně, kdyby bylo potřeba. Nového hraběte nenapadlo tento příkaz zrušit. Ženy u stolu neobsluhovaly, ale Ellen byla v komoře hned vedle jídelny a skládala špinavé talíře na tác, který se potom odnášel dolů.

„Takže,“ začala Ellen, „jak víte, její lordstvo jezdí vždycky v lednu do Německa.“

„A proč vlastně?“ divila se Tilda, která přišla teprve vloni v létě a byla tu tedy nová.

„Protože její sestra se provdala za německého knížete,“ vysvětlila Ellen. „Má palác, kterému tak legračně říkají, něco jako Vechtr…“

„Wachturm,“ opravil ji hospodyně paní Websterová. „Je to nedaleko Darmstadtu.“

„Palác,“ pípla bledá hezká Milly, která tady byla taky nová. „Jen si to představte!“

William na ni vrhl oddaný pohled. Jeho láska obvykle rychle vzplála a stejně rychle zase vyprchala – a zřídkakdy pokročila dál než k obdivným pohledům.

„Její lordstvo je zvyklé tam jezdit pravidelně každý rok na zhruba šest týdnů,“ doplnil Moss. „Mohu vám naservírovat kedgeree, slečno Taylorová?“

„Ne, děkuji,“ odvětila slečna Taylorová pevně. „Treska je pěkně uleželá – už když jsem dnes ráno procházela kolem kuchyně, byla cítit.“

„Ale stejná se podávala i nahoře panstvu a nikdo si nestěžoval,“ namítl pan Moss konsternovaně.

„A jedl ji někdo?“

„Její lordstvo si kousek dalo. A lady Cordwellová si přidávala dvakrát.“

Speen, komorník pana Richarda, se zasmál. „To nic neznamená. Ta by spořádala i kopku hnoje, kdyby jí to někdo naservíroval na talíř.“

„Takhle vulgárně bych to neřekla, pane Speene, ale v zásadě máte pravdu,“ souhlasila slečna Taylorová. „Mé paní a lady Cordwellové na jídle nezáleží. Vždycky mě to rmoutilo. Ale to nemění nic na tom, že tahle treska zapáchá a nepomůže jí ani hromada práškového karí. Co dalšího je k jídlu?“

Moss zdvihl poklici. „Smažená šunka.“

Slečna Taylorová se otřásla. „Šunka smažená v pánvi načichlé rybinou… Dnes ráno si musím vystačit s pečivem. Ta hloupá nachmelená ženská v kuchyni je na tom pořád hůř, paní Websterová.“

„S tím já nic nenadělám,“ utrousila paní Websterová krátce. „Musíte si promluvit se svou paní a požádat ji, aby ji vyměnila.“

„Nic takového mi nepřísluší,“ pronesla slečna Taylorová povýšeně. „To není moje práce. Byla byste té lásky a podala mi marmeládu?“

„Máme jen angreštový protlak,“ upozornila ji paní Websterová. „Marmeládu jsme už vypotřebovali, odložila jsem jen pro panstvo.“

„No tohle! Tato domácnost jde od deseti k pěti…“

Rose už konverzace nudila. „Tak co je to za úžasnou novinku, kterou jsi zaslechla?“ otočila se netrpělivě na Ellen.

Ellen spěšně spolkla kus pečiva, jímž se snažila zmírnit ukrutný hlad, a prohlásila důležitě: „Příští týden jede její lordstvo do Německa a bere s sebou lady Rachel.“

Služebná Daisy, která se o obě mladé dámy starala, udiveně vzhlédla. „O tom slyším prvně. Vy jste to věděla, slečno Taylorová?“

Slečnu Taylorovou před nutností odpovědět zachránila Rose, která namítla: „To musí být nějaký omyl. Já myslela, že její lordstvo letos nepojede vůbec. Chtěli přece lady Rachel uvést do společnosti. Jestli pojedou do Německa, nebude dost času všechno připravit.“

„Tento rok debutovat nebude,“ vysypala Ellen další novinku. „Její lordstvo říkalo, že lady Rachel je na svůj věk stále příliš mladá a neuškodí jí, když počká. V Německu potká celou řadu lidí, získá větší sebedůvěru a příští rok se lépe uvede.“

Slečna Hattová, Kittyina komorná, která vždy bedlivě poslouchala, ale málokdy mluvila, se nyní vložila do hovoru. „Možná si všimla, že lady Rachel je poslední dobou bez nálady.“

„Co tím myslíte?“ nadurdila se Daisy. „Lady Rachel je v pořádku. Vždycky z nich dvou byla ta tichá, ale nemocná není.“

„Nemyslím, že by byla nemocná, jenom že není ve své kůži,“ opáčila slečna Hattová.

„Možná je zamilovaná,“ ozval se Speen způsobem, že to znělo jako neslušný návrh. I kdyby řekl „podejte mi prosím sůl“, působilo by to neslušně.

„A do kohopak by se asi mohla zamilovat?“ odbyla ho Daisy. „Ani jedna skoro nikam nechodí. A navíc tohle bych určitě věděla. Svěřila by se mi.“

Rose si ji změřila opovržlivým pohledem. Nepředpokládala, že by si dívky vylévaly srdce zrovna Daisy, která měla pověst nezadržitelné drbny. A ani jako panská za nic nestála – byla líná a starala se jen o sebe. „Já jenom nechápu,“ pokračovala Rose, „proč jsme se o tom nedoslechli dřív. Kdyby to lady Linda věděla, zmínila by se o tom. Zrovna včera poznamenala, že se asi bude muset příští týden vrátit domů, ale pokud její lordstvo odjede, nejspíš se od ní bude očekávat, že tady zůstane a bude zastávat roli hostitelky.“

„Ale jeho lordstvo přece manželku má,“ připomněla Tilda. „To ona bude dělat hostitelku, ne?“

„Taková drobnost lady Lindu nezastaví,“ soudila Rose. „Namítne něco v tom smyslu, že mladá hraběnka by se ve svém stavu neměla příliš namáhat. Opravdu vám její lordstvo nic neřeklo, slečno Taylorová?“

„Pokud jsem si všiml,“ ozval se pan Moss, který usoudil, že je třeba uplatnit autoritu, „tak prohlášení všechny překvapilo. Lady Corwellová byla očividně vyvedená z míry.“

„O tom nepochybuju,“ souhlasila Rose. „Za všechny ty roky ji ani jednou nenapadlo se zeptat, jestli by do Německa nemohla jet také. Nejspíš přemýšlí, jestli o něco nepřišla.“

„Ale pokud ještě lady Rachel nedebutovala ve společnosti, jak se tam může setkávat s lidmi?“ zajímala se slečna Hattová.

„Jeho lordstvo se ptalo na totéž,“ připustil Moss. „A její lordstvo odpovědělo, že velkovévoda hesenský bude v Darmstadtu s velkou společností a všichni z Wachturmu budou samozřejmě pozvaní na jejich společenské akce. To bude pro lady Rachel velká příležitost.“

„Ale i tak,“ vrtalo to Rose stále hlavou. „Její lordstvo nemá ve zvyku se rozhodovat impulzivně.“

„Jenom proto, že to nikdo z vás nevěděl, ještě neznamená, že se rozhodla impulzivně,“ prohlásil Hook, komorník hraběte. „Já jsem o tom věděl.“

Komorné na něj pohlédly se zájmem, ale Rose se zatvářila opovržlivě. „Ale nepovídej, opravdu? Jenom si hraješ na důležitého. Jako kdyby zrovna tobě její lordstvo něco svěřovalo.“

„Ale řekla to jeho lordstvu a ten přede mnou nemá žádné tajnosti.“

Crooks se zatvářil šokovaně a zahanbeně. Před časem býval Gilesovým komorníkem on, ale James Hook, který tehdy sloužil na nižší pozici komorníka pana Sebastiana, o němž se rozhodně nedalo říct, že by vůbec komorníka potřeboval, ho z jeho postu vystrnadil. „Jeho lordstvo se vám svěřuje?“ zajíkl se.

Slečna Taylorová Crookse neměla ráda, ale Hooka přímo nesnášela. „Neposlouchejte ho, pane Crooksi. Rose má pravdu – James se akorát vytahuje.“

„Pro vás jsem pan Hook, slečno Taylorová,“ opravil ji hněvivě. „Už nejsem lokaj. A džentlmen se může svěřovat, komu chce, aniž by se musel vás ptát na dovolení.“

„Jeho lordstvo vypadalo stejně překvapeně jako všichni ostatní,“ řekl Moss váhavě.

Slečna Taylorová s Hookem ještě neskončila. „V den, kdy se jeho lordstvo svěří takovému šplhounovi jako vy, pane Hooku, vyjedou z Canons Ashmore čtyři jezdci apokalyptičtí a zatroubí halali.“

Moss se roztržitě zamyslel. „Existují jisté pochybnosti, jestli čtyři jezdci apokalyptičtí jsou opravdu křesťanská idea, slečno Taylorová. Kniha Zjevení svatého Jana vzbuzuje jisté kontroverze…“

Paní Websterová zakročila – pan Moss vlastnil encyklopedii Univerzální vědění od A do Z a nadšení, s nímž se dělil o moudra načerpaná z této příručky, jeho posluchači bohužel většinou nesdíleli. „V každém případě nepochybuji, že se brzy dozvíme víc. Bude třeba všechno přichystat a sbalit. Vy se vždycky do Německa těšíte, že, slečno Taylorová?“

„Domácnost ve Wachturmu je dobře vedená,“ připustila slečna Taylorová. „Ale v zimě tam bývá ukrutný mráz. Jsem zvědavá, jak to paní zařídí s kožichem pro lady Rachel. Bude ho určitě potřebovat. Po snídani radši projdu skříň s kožešinami, jestli by si tam nemohla něco půjčit.“

Propukly horečnaté přípravy a balení. Rachel neměla žádné vhodné oblečení, a tak povolali do služby každou ženu v domě, která uměla zacházet s jehlou a nití, aby ji dostatečně zaobstaraly a oblečení jí vydrželo, než nastoupí do práce němečtí krejčí. Služky přišívaly stuhy a krajku na jednoduché spodní prádlo a noční košile a přitom nadávaly, protože si rozpíchaly své nezkušené prsty. Dorazila švadlena z vesnice a přinesla role látek, z nichž se nastřihlo na dvoje teplé cestovní šaty. A lady Staintonová ze svého šatníku zapůjčila tříčtvrtečního sobola (vzhledem k tomu, že byla Rachel menší, sahal jí až k zemi) a k tomu odpovídající klobouk a rukávník.

„Máš strach?“ zeptala se Alice sestry, když Daisy položila na postel hromádku prádla, aby ji Rose mohla sbalit. „Všichni ti noví lidé, královská rodina a tak podobně.“

„Trochu ano,“ připustila Rachel. „Ale spíš jsem vzrušená. A teta Vicky a strýc Bobo jsou moc milí, takže to tam určitě bude hezké.“

„Čeká tě setkání s velkovévodou z Hesenska,“ upozornila ji Alice. „Je to vnuk královny Viktorie.“

„Ale mamá říká, že Ernie Hesenský je velmi přístupný a zábavný.“ Líbilo se jí, že může říct „Ernie Hesenský“, jako kdyby ho už dobře znala. „I když má vůči němu trochu výhrady, protože je rozvedený. Ale královna Viktorie k rozvodu dala svolení, takže nikdo nemůže nic říct.“

„Pokud je rozvedený, jak může pořádat společenské akce? Musel by mít přece hostitelku.“

„Teta Vicky v dopise psala, že hostitelkou bude jeho sestra Irene. Je provdaná za prince Jindřicha Pruského. Jedna z jeho dalších sester je rumunská královna a další je ruská velkovévodkyně. Zajímalo by mě, jestli tam taky budou.“

Alice se zasmála. „Propána! Budeš vyděšená k smrti!“

„Ale kdepak,“ zasáhla Rose. Dívky znala od dětství a mohla si dovolit jistou volnost. „Bude se chovat, jak se sluší a patří, a všichni ji budou obdivovat. Užije si to. Nezlobte ji, lady Alice.“

„Ale to já přece nedělám. Jenom jsem chtěla říct… velkovévodové a princové, to je něco jiného než…“

Větu nedokončila, ale Rachel věděla, co tím myslí. Něco jiného než Victor Lattery. Rachel se do něj před rokem zamilovala – její první láska, první tajné polibky. A vzápětí jí zamával a s veselou odjel do Ameriky, jako kdyby necítil sebemenší lítost nad tím, že se s ní musí rozloučit. Rachel se celou zimu utápěla v zármutku. Až dosud. Potřásla hlavou a sestru ujistila: „Chci, aby to odteď bylo jiné.“

Alice si pomyslela: Takže už se z nešťastné lásky vzpamatovala. Byla ráda. O Victorovi stejně neměla valné mínění.

„I na vás přijde řada, lady Alice,“ chlácholila ji Rose, protože usoudila, že Alicino mlčení znamená závist.

„Já o to nestojím,“ odpověděla Alice. „Jsem radši doma. A za nic na světě bych si nenechala ujít zbytek lovecké sezony.“

Nedávný sníh, který přerušil honební sezonu, už většinou zmizel a držel se jen ve stínu zdí. Včera večer krajinu sevřel tuhý mráz: větve se třpytily obalené mrazivou krustou a ve vyjetých kolejích cest se leskla silná vrstva ledu, která pod údery dvanácti pevných kopyt praskala jako výstřely z pistole. Sluneční koule se teprve nyní vyhoupla nad spleť holých korun stromů a krajinu zaplavilo bělostné světlo, které ji proměnilo v třpytivý ledový diamant. Kobaltové stíny v prohlubních zmodraly, jako kdyby je zima přetavila v ledovcová jezera.

Vzít Lindiny děti na vyjížďku byl od Alice hrdinský čin. Osmiletá Arabella sice na svůj věk už uměla jezdit poměrně dobře, ale šestiletého Arthura bylo třeba ještě stále vést na laně. Navíc se dvěma tažnými poníky, Biscuitem a Goosebumpsem, na nichž obě děti seděly, se celá skupina pohybovala v podstatě stejnou rychlostí, jako kdyby kráčeli pěšky, takže původně slibný den, který mohla Alice strávit volnou projížďkou po loukách, promarnila tím, že se ploužila po cestách se svou neteří a synovcem v závěsu. 

Nicméně i Giles prokázal jisté hrdinství, když Lindu přiměl k odjezdu. Bez obalu jí totiž oznámil (dokázala ignorovat cokoli jemnějšího než přímý příkaz, nemělo tedy smysl jí něco naznačovat), že teď, když jsou matka a Rachel v Německu, bude muset s manželem odjet. Děti jí tu dovolil nechat jen kvůli nim, ne aby sestře vyhověl. Bylo mu jich líto.

Kdykoli Linda přijela do Ashmore Castle, nechávala chůvu vždycky doma a očekávala, že se o děti bude starat Daisy. „Děti miluje,“ tvrdila Linda. „A teď, když je Rachel pryč, nebude mít skoro nic na práci. Alice určitě moc času nezabere.“

Daisy ve skutečnosti malé Cordwellovy moc ráda neměla, sice je pečlivě myla, krmila a oblékala, ale jinak neměla pocit, že by je měla ještě bavit, proto je nechávala celé dny v dětském pokoji vybavené knihou a strohým příkazem, že nikam nesmí ani na krok. Alice s Rachel jim občas z čiré lítosti přišly na pomoc, a když Cordwellovi přijeli naposledy, začaly je učit jezdit. A nyní jim tedy Alice z náhlého popudu nabídla, že je vezme na vyjížďku.

Zrovna míjeli sídlo lorda Shacklocka Ashridge Park, které leželo hned vedle – údolí Ash Valley se v těchto místech rozšiřovalo a kolem se rozprostřely rozlehlé louky. Všude bylo dost prostoru, kde by se mohla sejít lovecká společnost – rozhodně lepší místo než u Ashmore Castle, kde se rovinatých pozemků moc nenacházelo. Pharaoh sice včera absolvoval náročnou vyjížďku, přesto byl plný energie a Alice si toužebně představila, co všechno by s ním mohla podniknout. Nepřítomně připomněla Arthurovi, aby se posadil rovně a tiskl kolena k sobě.

Jakmile zabočili k bráně do Ashridge Park, Pharaoh zdvihl hlavu, nasál vzduch a hlasitě zaržál, až se mu rozvibrovaly boky. Věděl přesně, co ho vepředu čeká.

„Co mu je?“ podivila se Arabella. „Proč dělá takový rámus?“

„Má radost, o nic nejde. Cítí pach psů.“

„No, zní to strašně hloupě,“ mínila Arabella. „Jsem ráda, že to nedělá můj poník.“

„Hlídej si otěže,“ upozornila ji Alice. „Máš je zamotané. Kdyby Biscuit skočil, neměla bys nad ním žádnou kontrolu.“

„Tohle by mi Biscuit nikdy neprovedl,“ prohlásila Arabella s jistotou. Ve stejném okamžiku i Biscuit zachytil vzrušující pachy ve vzduchu, a když si uvědomil, že jeho jezdkyně nedává pozor, vjel do něj nový život a dal se do klusu.

Alici chvíli trvalo, než rozčileného Pharaoha dostala pod kontrolu, a to už Arabella zmizela za zatáčkou. Alice je umírněným klusem následovala s Arthurem na laně a děsila se, co uvidí.

Když zabočili, ocitli se na štěrkovém dvoře krásného starého domu, kde se jim naskytla lákavá podívaná na skupinu jezdců na koních. Rovněž tam byla smečka neklidných honicích psů, které na místě udržovali lovčí s bičíky. Sluhové přinášeli podnosy s horkými masovými koláčky a loveckými pohárky. A vzápětí Alice zahlédla Axe Brandoma, který zrovna pomáhal Arabelle vsunout nohu zpět do třmenu, zatímco Biscuit mu strkal nos do kapsy, aby vylovil nějakou laskominu. Axe pracoval ve vesnici jako kovářský tovaryš, tudíž znal všechny koně široko daleko.

„A teď, slečno Arabello,“ říkal zrovna, „uchopte opratě… takhle – vidíte? Ne příliš těsně, ale ani ne volně. Ať ví, že to máte na povel.“

„Říkám jí to celou cestu,“ ozvala se Alice.

Axe pustil Biscuita, smekl klobouk a přistoupil k ní. Položil ruku Pharaohovi na krk a játrově kaštanový kůň ho šťouchl do ucha, foukl mu do něj a přitom dál zaujatě sledoval scénu za jeho ramenem. Axe se na Alici usmál. „Slyšel jsem vás přijíždět – už od brány.“

„Jako kdyby nikdy předtím neviděl smečku. Děkuji, že jste Biscuita chytil.“

„O chytání nebylo ani řeči,“ usmíval se Axe. „Namířil si to rovnou ke mně.“ Zadíval se dozadu za Alici. „Josh s vámi není?“

Josh sloužil u Rachel a Alice jako štolba a byl to Axeho bratr.

„Stará se o Richardova druhého koně,“ vysvětlovala. „Richard si půjčil Rachelinu Daystar a potom přesedlal na Kittyina Apolla. Ještě štěstí, že tak málo váží. Ale Josh musí pak odvést Daystar domů pěšky – po běhu ho nikdy nechce nést.“

„Mohl ji někde nechat a pak se pro ni zastavit později. To bych udělal já,“ prohlásil Axe a jemně odstrčil Pharaoha, který mu přátelsky žmoulal zlatorudé vlasy. „Takže dneska si honitbu moc neužijete, když se musíte starat o děti,“ konstatoval.

„Ne,“ povzdechla si Alice. „A lovčí lorda Shacklocka Aigburth říkal našemu Giddinsovi, že dnes bude báječný den, u High Spinney a Crown Woods jsou dvě liščí nory.“

Axe přikývl. „Pokud poženou až do High Spinney, pravděpodobně budou pokračovat dál do Motte Woods. Tam nahoře je stará liška.“ Odmlčel se. „Slyšela jste o Aaronu Cutmorovi? Znáte jeho chalupu v Motte Woods?“

„Co je s ním?“ zajímala se Alice. Vždycky jí připadalo, že Cutmore, Klestil, je pro dřevorubce ideální jméno.

„Nedávno měl menší nehodu, když osekával tyče a poranil si nohu. Už toho chce nechat. Prý je na to moc starý.“

„Zajímalo by mě, kdo ho nahradí,“ uvažovala Alice

„Zažádal jsem si o to místo u pana Adeana,“ přiznal Axe. Adeane byl jejich panský šafář.

„Myslíte, že ho dostanete?“

„Pan Adeane ví, že bych práci zvládl,“ řekl Axe s tichou sebedůvěrou.

Alice se odmlčela a přemýšlela, jak by se tato změna dotkla jí. Axeho už odnepaměti měla spojeného s prací kováře, ale poslední dobou ho ve svých volných dnech občas navštívila i u něj v chalupě – milovala zvířata a Axe vždycky doma pečoval o nějaké to osiřelé nebo zraněné mládě, navíc měl i fenku teriéra Dolly.

Axe studoval její výraz, jako kdyby jí dokázal číst myšlenky. „Kdybych tu práci získal, dostal bych i Cutmorovu chalupu. Motte Woods je sice pěšky trochu dál, ale na koni se tam dá dojet jednoduše. A budu tam pořád, ne jenom ve svém volném čase.“ Viděl, jak jí všechny souvislosti postupně docházejí, a pak dodal, aby ji navnadil ještě víc. „Mám jestřába. Po Vánocích jsem ho našel zamotaného do sítě. Poranil si křídlo.“

Rozzářila se. „Moc ráda bych ho viděla.“

„Navíc Dolly se po vás stýská. Pořád se po vás ptá.“ Usmál se, aby naznačil, že to myslel jako vtip.

„Ještě máte svou straku?“ zeptala se.

„Kapitánku? Ano. Ale stárne. Dlouho už u nás nepobude.“ Střetl se s jejím pohledem a Alice cítila, jak jí tvář i hrdlo zalévá ruměnec. Axe se jí chvíli upřeně díval do očí a potom se ohlédl opět po Arabelle, která seděla poníkovi na hřbetě, ale opratě držela úplně volně, tudíž Biscuit usoudil, že se klidně může napást. „Určitě nechcete zmeškat hon, mylady. Co kdybych se o oba mladé jezdce postaral? Předpokládám, že jste je chtěla vzít pouze sem k první metě.“

„Tak jsem to původně plánovala. Je od vás moc hezké, že se nabízíte, ale…,“ váhala Alice.

„Vůbec mi nevadí je dovést zpátky na Ashmore. Se mnou budou v bezpečí.“

„Já vím, ale…“

„Přece nechcete, aby Pharaoh propásl skvělý hon.“ Otočil se dozadu. „Vypadá to, že se chystají vyrazit. Mám se o ty dva postarat za vás?“

Alici všechna ta laskavost a pozornost, kterých se jí doma nedostávalo, udolala, a tak nakonec podlehla pokušení. Jestli Linda zjistí, že Alice svěřila její děti na starost kováři, dostane záchvat, ale proč by se to měla dozvědět? A navíc to není žádný obyčejný kovář, nýbrž Axe Brandom, Joshův bratr, takže prakticky patří do rodiny. „Děkuji,“ přijala. „A doufám, že tu práci dostanete.“

Vzal jí z ruka vodicí lano, nasadil si klobouk, mlaskl na Goosebumpse a vedl ho k Arabelle a Biscuitovi. Arabella podivuhodně rychle pochopila situaci. „Takže vy nás doprovodíte domů? To je prima. Teta Alice by s námi měla jen potíže. Podívejte na Biscuita, jak zírá na psy. Není legrační? A slyšel jste ty příšerné zvuky, co dělá kůň tety Alice? Máte koně? Letos mi bude devět. Myslíte, že už jsem dost stará, abych mohla mít vlastního poníka? Prosila jsem tátu vloni na narozeniny, aby mi ho daroval, ale prý jsem ještě moc malá. Ale máma mi jednou vyprávěla, že ona dostala poníka v pěti. Naše komorná Janet říká, že táta mi ho nechce pořídit jenom proto, že má hluboko do kapsy. Co to znamená?“

Zatímco vesele drmolila, Axe uchopil do ruky Biscuitovu vodicí oprať a po druhé straně vedl Goosebumpse. Alice mezitím pobídla natěšeného Pharaoha a přidala se k honcům právě ve chvíli, kdy se celé pole pohnulo kupředu.

Kapitola druhá

Na konci nejtrapnější hodiny svého života se Joseph Cowling, znovu zcela oblečený, posadil do křesla naproti lékaři.

Křesílko bylo starožitné, pravděpodobně Sheraton nebo něco podobného (Cowling nebyl na nábytek zrovna expert, ale navštívil dost bohatých lidí na to, aby poznal kvalitu, když ji viděl). I velký stůl působil dobře stejně jako koberec – očividně peršan, který musel stát celý balík. Ale co ho o doktorově zámožnosti přesvědčilo nejvíc, byly boty, které měl na sobě: velmi pěkný pár ručně vyrobených střevíců, určitě značky William Lobb za nejméně deset guinejí, a i když nebyly zcela nové, tak přinejmenším byly s láskou naleštěné. Lékař (dnes se jim, když byli odborníky na nějakou konkrétní oblast, říkalo specialisté), který by si nemohl dovolit to nejlepší, by nebyl ten pravý, jehož by chtěl pan Cowling požádat o radu, a člověka, který se o své boty nestará, by nechtěl poznat vůbec. Celý život pracoval s obuví, začínal jako ševcovský tovaryš v jedné leicestershirské vesnici a nyní vlastnil tři továrny a byl dost bohatý na to, aby půjčoval peníze i králi. Není divu, že měl tendenci posuzovat muže podle obuvi – a zase tak špatné měřítko to nebylo.

„Tak tedy, sire Grenville, co mi povíte?“ zeptal se pan Cowling bez zbytečných okolků, protože vždycky raději do všeho skočil rovnýma nohama, než aby se zbytečně nervoval – však taky nervozitou obvykle netrpěl.

Sir Grenville Kennet se opřel o ruce složené na stole před sebou. „Nemám pro vás žádnou jednoznačnou odpověď,“ prohlásil. „Vyšetření neukázalo, že by bylo něco funkčně v nepořádku. Zdá se, že jste na vrcholu života i zdraví.“

Cowlinga to zaskočilo. „Co se tedy děje?“ Kenneta mu doporučili jako nejlepšího z nejlepších – a tohle je všechno, co mu ten člověk řekne?

Kennet se neusmál – to by nebylo vhodné –, ale jeho pěkné ostře řezané rysy maličko změkly. „Váš problém není neobvyklý,“ vysvětloval. „Ve skutečnosti jím v jisté fázi života trpí většina mužů – ve větší či menší míře. Někdy jde o pomíjivou krátkodobou záležitost, ale jindy, jako ve vašem případě, může chvíli přetrvávat. Konzultace tohoto typu však podávám často.“

Chtěl tím zřejmě pana Cowlinga uklidnit. Když to mají jiní, o nic nejde, je to tak? Ale neplatil si špičkového odborníka na to, aby mu sdělil, že je stejný jako ostatní. „To je všechno hezké, ale když už v tom máte tolik praxe, mohl byste mi dát nějakou konkrétní radu,“ utřel ho.

Kennet se nedal vyvést z míry a dál nevzrušeně pokračoval: „Říkáte, že jste se svou první ženou neměl žádné potíže, je to tak? Tam, kde není nemoc ani fyzická abnormalita, se lze jen domnívat, že problém spočívá v mysli.“

Cowling se naježil. „Co tím chcete říct? Že jsem pošuk? Že mi měkne mozek?“

„Lidská mysl je složitý a záhadný orgán, pane Cowlingu, o kterém téměř nic nevíme, avšak v konečném důsledků řídí veškeré naše konání. Mám za to, že vaše současná manželka je…, abych tak řekl… vstřícná?“

„Je to poklad,“ odpověděl Cowling krátce. „Je vším, co si muž může přát.“

„Jistě, o tom nepochybuji. A je o hodně mladší než vy, že?“

„Je jí osmnáct.“

„Hm.“ Kennet sepjal ruce a zadumaně se zahleděl do dálky. „Mysl skutečně občas zasahuje do věcí, které obvykle fungují zcela přirozeně. Představte si například takového školáka, kterého učitel vyvolá před tabuli, aby něco odrecitoval. Chlapec umí text nazpaměť, ale když se na něj upřou oči všech spolužáků, nevypraví ze sebe jediné slovo.“

„Ale vynadáno dostane stejně.“

„Jistě, ale postupně ze své plachosti vyroste. Svůj text zná dobře, a až časem získá sebedůvěru, mysl dovolí tělu se uvolnit a on pak při příští příležitosti… naplní očekávání.“

Kdyby se Kennet v tu chvíli usmál, Cowling by se nejspíš neovládl, ale lékař nehnul ani brvou. Cowling tedy zhluboka vydechl, zamyslel se a pak se zeptal: „Co mám tedy dělat?“ Vůbec se mu nelíbilo, že jeho hlas zněl tak prosebně. Nesnášel, když nebyl ve vedení a neměl věci pod kontrolou.

„Buďte trpělivý. Jste naprosto v pořádku, pane Cowlingu. Časem se všechno spraví – příroda si poradí. Je to mocná síla, která se vždycky nakonec prosadí. Veďte normální život, chovejte se k manželce jako obvykle a snažte se neznepokojovat. Čím méně o tom budete přemýšlet, tím spíše uspějete. Až přijde pravý čas, příroda si řekne.“

„Radši bych si řekl sám.“

Sir Grenville vstal a podal mu přes stůl ruku, aby naznačil, že konzultace je u konce.

Cowling také vstal, ale na podanou ruku pohlédl s nelibostí – nepřipadalo mu, že za své peníze dostal dostatečnou protihodnotu. „Myslel jsem, že mi něco dáte – nějakou mast nebo tak něco.“

„Obávám se, že na to žádná mast neexistuje.“

„Asi jsem se měl poradit s veterinářem,“ utrousil pan Cowling nevrle. „Ten vám alespoň vždycky dá baňku nebo pastu.“

„Na trhu se nabízejí různé šarlatánské lektvary, pane Cowlingu, ale ujišťuji vás, že jsou bezcenné. Neurážel bych vás tím, že bych vám nabízel zbytečné paliativum. Na to si vás příliš vážím. Váš problém se časem vyřeší sám. Podstatné je nedělat si starosti.“

O něco později se Joseph Cowling vynořil v bledém březnovém slunci na Harley Street, chudší o nemalý lékařův honorář (jehož výše ho ujistila, že se mu dostalo prvotřídních služeb), ale o nic moudřejší. Nicméně sir Grenville mu přinejmenším sdělil, že zdravotně je všechno v pořádku – tím si byl evidentně jistý. Ale prý že na to nemá myslet. Cowling si nebyl jistý, zda je to užitečná rada. Vždyť nedokázal myslet na nic jiného. Rázně zamířil na další obchodní jednání a v žaludku ho jako kámen tížil nepříjemný pocit ponížení.

Nina – paní Joseph Cowlingová – využila příležitosti, a když ji pan Cowling pozval, aby ho doprovodila do Londýna, přijala. „Mám práci, takže si ve městě musíš poradit sama,“ omlouval se. „Ale napadlo mě, že bys mohla zaskočit za svou tetou, něco si nakoupit a třeba navštívit kamarádku.“

„To bych moc ráda,“ ujistila ho Nina s takovým nadšením, až pana Cowlinga trochu píchlo u srdce. Od Vánoc nevěděl, kam dřív skočit, přesto mu neuniklo, že jeho nevěsta nevypadá tak šťastně, jak doufal. Sliboval jí, že až se všechno zaběhne, vypraví se někam na líbánky, ale na to nedošlo. Tvrdila mu, že jí to nevadí, bůh jí žehnej, a nikdy si nestěžovala, ale když si šestačtyřicetiletý muž vezme osmnáctiletou dívku, neměl by ji příliš zanedbávat.

„Kup si něco hezkého,“ naléhal. „Kdekoli ti dají na úvěr, každý ví, kdo jsem. Ale pro všechny případy…“ A vtiskl jí do ruky hrst bankovek, které později spočítala a byla lehce v šoku.

Usilovně se snažila nedávat najevo, že se doma nudí a všechno na ni padá, ale když v Draycott Place navštívila svou tetu, která ji vychovávala od doby, kdy Nina v deseti letech osiřela, a paní Schofieldová se s rutinní zdvořilostí zeptala, jak se má, nemohla si pomoct a vylila si jí srdce.

„V Northamptonu je taková nuda, teto! Vdané ženy, které potkávám, jsou mnohem starší než já a vyprávějí akorát o dětech, služebnictvu a nemocech. Pořádně si můžu promluvit jen s Deciem, ale ten má stále tolik práce, že si povykládáme sotva jednou týdně.“ Decius Blake byl tajemník a pravá ruka pana Cowlinga.

Tetu Schofieldovou její výlev mírně vyvedl z míry. „Drahá Nino,“ začala, a přitom jedním okem sledovala, jak Ninin malý pejsek Trump splašeně pobíhá po místnosti a všechno očichává. Přerušila se a poznamenala: „Jestli ten pes udělá loužičku…“

„Kdepak,“ ujistila ji Nina. „Už to zvládá. A než jsme přišli, vyvenčila jsem ho.“

„Neměla jsi ho radši nechat doma? Londýn není zrovna vhodné místo pro psa.“

„Ale když paní Mitchellová ho tolik nenávidí! Bála jsem se, že kdybych ho tam nechala, něco by se mu stalo. To je další věc,“ pospíšila si Nina, která tušila, že se ji teta chystá zastavit. „Myslela jsem, že bych mohla něco změnit v domě, ale paní Mitchellová prostě nesnáší jakékoli zasahování. Onehdy jsem přesunula stolek, protože mi stál v cestě, když jsem procházela k oknu, ale přišla za mou, chtěla vědět, proč jsem to udělala, a tvrdila, že v domě je všechno tak, jak se to panu Cowlingovi líbí, a ona, která tady jako hospodyně pracuje dvacet let, to ví nejlíp. Vlastně nechápu,“ pokračovala rychle, aby zastavila tetu, která už se nadechovala k odpovědi, „jak se vůbec dověděla, že jsem stolek posunula. Nejspíš jí to řekla Nellie. Jsem si jistá, že mě služebnictvo špehuje. Podařilo se mi změnit jedinou věc – na záchodě máme místo novin toaletní papír. A s tím paní Mitchellová souhlasila jen proto, že Nellie už nemusí noviny stříhat, takže má víc času na špehování.“

Odmlčela se, aby se nadechla, a teta Schofieldová toho okamžiku využila. „Má drahá Nino, chvíli se poslouchej,“ pronesla přísně. „Takovou záplavu stížností jsem nečekala. Když jsi přijala nabídku pana Cowlinga, věděla jsi, že se ti život změní. Do manželství tě nikdo nenutil. Dala jsem si práci, abych tě přiměla si vše řádně rozmyslet. A teď, protože ti manželský život nepřipadá dokonalý…“

Nina ji přerušila. „Chybí mi tvoje společenské večeře a tví přátelé. Vedli jsme tak úžasné rozhovory – úplně o všem. Ale známí pana Cowlinga vždycky mluví jen o podnikání. A jejich manželky! Paní Amberleyová si například donekonečna stěžuje na problémy s chrupem.“

„Nino, přestaň,“ okřikla ji teta Schofieldová rázně. „Už nejsi dítě. Jsi dospělá vdaná žena. Postarala jsem se o tebe tak, jak jsem slíbila tvému otci, ale teď už za tebe odpovědnost nenesu. Mám vlastní život. Musíš se sebou něco udělat – a pokud to nedokážeš, nejsi ta Nina, kterou jsem vychovala. A už vůbec si ke mně nechoď stěžovat na svůj úděl. Nemám ti co poradit – a tvoje domácí třenice jsou pro mě stejně nezajímavé jako chrup paní Amberleyové pro tebe.“

Nina měla pocit, jako by dostala políček. Do očí se jí draly slzy, ale potlačila je, protože věděla, že by tím tetu jen rozčílila, a pevně stiskla rty. Teta Schofieldová okamžitě začala mluvit o přednášce, které se zúčastnila v Senate House, a Nina se snažila naslouchat a rozumně reagovat. Zjistila, že je to pro ni obtížné, a začala se obávat, jestli se nezhoršují i její intelektuální schopnosti. Nakonec byla docela ráda, když její teta návštěvu zkrátila a řekla, že musí dodržet dříve domluvenou schůzku.

Z Draycott Place šla Nina k Morrisovým, kde ji vřele přivítali – rodiče její nejlepší kamarádky ji objali, Lepida jí vlastnoručně sundala klobouk a přinesla sherry a Trumpa sladkými slovy odlákala služebná do kuchyně, aby ho tam mohli rozmazlovat. V salonu hovor plynul volně a často ho přerušoval smích. Mawes Morris, slavný karikaturista, který měl známé všude od sportovců přes herce, finančníky až po samotného krále, měl v zásobě vždy řadu zábavných historek.

Líčil večeři, jíž se zúčastnil před dvěma dny a kterou pro krále uspořádal sir Ernest Cassel. „Hamiltonovi z ministerstva financí vadilo, že král s Casselem večeřel. Podle něj by měl jíst pouze s nejvyššími třídami. Faktem ale je, že král ví, co dělá. Cassel je svým způsobem finanční génius. Když mu král vloni v listopadu dal dvacet tisíc na investici, v lednu už měly hodnotu třicet tisíc, přestože si král těsně před Vánocemi deset tisíc vybral.“

„Kéž by něco podobného udělal i pro nás,“ nadhodila Isabel Morrisová. „Měl by ses ho zeptat, Mawesi.“

„Až budu mít příště volných dvacet tisíc, určitě za ním zajdu,“ smál se Mawes.

„Pan Cowling u Cassela investuje, Nino?“ zajímala se Isabel.

„Netuším,“ přiznala Nina. „Vím, že se znají, ale pan Cowling se mnou o penězích nemluví.“

„Zcela správně,“ ozval se Mawes. „Existují lepší témata, jak dámu zabavit. Jakmile začnou muži mluvit o financích, stanou se z nich nudní patroni. Ani Cassel zrovna nepatří k neoslnivějším společníkům, ale pro krále je tak důležitý, že se mu přezdívá Windsor Cassel. Uvažuju, že až nastane ten správný okamžik, nakreslil bych na toto téma karikaturu, ale napřed potřebuju nějaký příběh, ke kterému bych ji připojil. Cassel sice mluvit nemůže, ale lidé kolem něj ano. Na večeři byli i Keppelovi a oba jsou velmi zábavní a vtipní. Zvláště paní Keppelová – má vždycky co říct a říká to velmi poutavým způsobem. Má velké kouzlo – i když ve skutečnosti není žádná kráska.“

Nina položila otázku, kterou často chtěla vyslovit, ale jako neprovdaná dívka nemohla. „Je pravda, že paní Keppelová je králova milenka?“

„Těžko říct,“ odpověděl Mawes. „Určitě patří mezi královy oblíbenkyně – nesmírně ji obdivuje. Když je v místnosti, nedokáže z ní spustit oči. Ale mám dojem, že tady hraje roli spíš přátelství a dobrá společnost než vášeň. Být králem je někdy osamělá záležitost.“

„Ano, chudáček osamělý, obklopený davy lidí, kteří ho uctívají a visí na každém jeho slovu,“ dobírala si ho Lepida.

„Samí pochlebovači a lichometníci, kteří touží jen po prebendách. Nejde o skutečné přátele,“ upozornila ji Isabel.

„Co se týče paní Keppelová, tak její přátelství je upřímné,“ mínil Mawes. „Ačkoli samozřejmě Keppelovi na tom vztahu nepochybně profitují. Možná ji jednou poznáš, Nino. I krále.“

„Já?“ podivila se Nina.

„A pročpak ne? Jak poněkud nezdvořile prohlásil Hamilton, pokud král může večeřet s Casselem, může večeřet s kýmkoli. Tak proč ne s Cowlingovými? Možná se z tebe jednou stane velmi vlivná žena a skvělá politická hostitelka.“

„Mawesi, neškádli ji,“ pokárala ho Isabela.

Nina si vzpomněla, že když se poprvé setkala s panem Cowlingem, patřil k okruhu lidí, které král přivedl na venkovský ples, jehož se zrovna s Kitty účastnily. Pan Cowling krále znal, radil mu a půjčoval mu peníze. Nebylo tedy úplně z říše fantazie, že by ho jednou hostila. Ale pak si vzpomněla na Beechcroft House, zaneřáděný vším tím viktoriánským balastem, a na paní Mitchellovou a všechna ta obyčejná nudná jídla, která se u nich servírovala, a vrátila se opět do reality.

„Neboj, Nino,“ sliboval jí Mawes. „Až někdy nastane ta chvíle a ty budeš hostit krále, přijedu a poradím ti, jak na to. Ale musíš mi na oplátku dovolit, abych si mohl každého z hostů nakreslit. Schovám se za závěsem, takže vůbec nebudou vědět, že jsem tam.“

„Pokud jednou budu hostit naše velikány, budete přímo mezi hosty,“ ujistila ho Nina slavnostně. Návštěva u Morrisových, kteří ji tak zjevně měli rádi a užívali si její společnost, byla balzámem na její duši. Tetino odmítnutí ji ranilo víc, než si byla ochotná připustit.

A když Trumpa dovedli z kuchyně zpět, byl mnohem kulatější a očividně velmi spokojený se životem.

Když Nina odešla od Morrisových, vzala si drožku na Piccadilly, procházela se po Burlington Arcade a dívala se po obchodech. Koupila si kvalitní kosmetické nůžky a uvažovala nad hezkým hedvábným šátkem, ale nějak se jí nechtělo ho kupovat. Pan Cowling ji sice stále nabádal, aby si koupila, co bude chtít, ale v Northamptonu toho moc nepotřebovala, tak nemělo žádný smysl utrácet. Nechtělo se jí domů, nepatřila tam, ale nyní nepatřila ani do Londýna. Pak se vzpamatovala. Jen žádnou sebelítost! Teta měla pravdu. Nina je nyní už dospělá žena a musí se rozhodovat s chladnou hlavou. Je třeba se na to dívat z té lepší stránky. Navíc pan Cowling je na ni moc hodný. Rozhodla se zajít do Fortnum a koupit mu sklenici speciální omáčky, kterou měl tak rád. Chtěla mu dát najevo, že jí na něm záleží.

Když vyšla z Fortnum, zamířila západním směrem, proplétala se davem a připadala si jako lístek unášený proudem. Trump se začal loudat a tahal za vodítko, aby dal najevo, že je na něj chodník moc tvrdý a on je jenom malý pejsek ve světě plném bot. Na rohu St. James´s Street se Nina zastavila, vzala ho do náruče a přemýšlela, co dál, když vtom málem vrazila do Richarda Tallanta, který se vynořil zpoza rohu.

„Slečno Sandertonová! Ale co to povídám. Teď jste přece paní Cowlingová, že? Co tu děláte? A tohle je váš pes? Vypadá jako milý chlapík.“ Podrbal Trumpa za uchem a ten mu olízl ruku, protože hned poznal psího odborníka.

„Ráda vás vidím, pane Tallante,“ řekla Nina a nešlo jen o formalitu, myslela to upřímně. Pro ni představoval metropoli, civilizovanou společnost, ruch a svobodu z doby, kdy si užívala svou první společenskou sezonu – všechno, co v Northamptonu postrádala.

„Vypadáte opuštěně,“ neušlo Richardovi. „Ale na Piccadilly by se nikdo neměl cítit opuštěně. To je jednoduše protimluv.“

„Zrovna jsem si uvědomila, že mám žízeň, a přemýšlela jsem, kam zajít na čaj.“

„Není nic jednoduššího,“ prohlásil. „Pár kroků odsud je Rampling. Dopřejete mi to potěšení a dovolíte mi, abych vás doprovodil?“

Před Ninou vyvstal další problém. Bylo vhodné, aby šla do restaurace s mužem bez gardedámy? Zaváhala. „Ehm…“

Očividně jí četl myšlenky. „Nezapomínejte, paní Cowlingová, že jste nyní vdaná žena. Není vůbec nic špatného, když si se mnou vypijete čaj za bílého dne na dobře osvětleném veřejném místě.“ Nabídl jí rámě. „Koneckonců jako bratr manžela vaší nejlepší přítelkyně patřím prakticky do rodiny,“ dodal.

Přála si, aby to neřekl. Celou dobu se snažila na Gilese nemyslet a Richard byl bratrovi podobný dost na to, aby to nemohla nevnímat. Když se Kitty provdala za Gilese, Nina si nařídila, že na něj nikdy nebude myslet, a celkem se jí to dařilo. Nyní tady byli dva lidé, Kitty a pan Cowling, kteří by trpěli, kdyby se dopustila něčeho nečestného. Avšak teď, když pohlédla do Richardovy tváře, se jí všechno vrátilo s takovou silou, že se jí málem podlomila kolena. Nejraději by sebou praštila na chodník a kvílela jako ztracené dítě. Ale vší silou se ovládla a za okamžik už zavěšená do Richarda vstupovala s tichou důstojností do kavárny Rampling. Snažila se nemyslet na nic závažnějšího než na to, jak je ráda, že si dnes ráno vzala svůj nejlepší klobouk.

„Takže, pane Tallante…,“ začala, když se usadili. Trump, kterého zmohla předchozí procházka, si jim lehl k nohám a složil hlavu na tlapky.

„Prosím, říkejte mi Richarde,“ přerušil ji. „Jako pan Tallant si připadám staře.“

„Dobře, tak Richarde – vy teď bydlíte v Londýně?“

„Kdepak, pořád sídlím v Ashmoru. Přijel jsem obchodně na jednání s naším bankéřem Vogelem kvůli panství. Pak jsem měl ještě mnohem závažnější poslání – nechat se ostříhat v Jeremyn Street. Tam odtud jsem právě šel, když jsem měl to štěstí a potkal vás. Vy bydlíte v Londýně?“

„Ne. Pan Cowling je tady obchodně a mě napadlo, že by to byl hezký výlet. Vaše jednání dopadlo dobře?“

„Ani ne,“ odpověděl Richard. „A co váš výlet? Dopadl dobře?“

„Ani ne,“ řekla Nina. Podívali se jeden na druhého se stejně nespokojeným výrazem.

„Vy první,“ pobídl ji Richard. „Prosím, berte mě jako bezpečnou jámu v zemi, do níž můžete zašeptat svá tajemství.“

„Ale ta jáma nakonec nebyla zase až tak bezpečná,“ namítla Nina. „Král Midas přece toho holiče popravil, ne?“

„Je taková radost hovořit s člověkem, který pochopí narážku,“ liboval si Richard. „Povězte mi – co je příčinou vaší nespokojenosti?“

Nina mu vylíčila, jak ji její teta odbyla. „Vůbec mě nechtěla vyslechnout, měla plnou hlavu jen vlastních záležitostí. Na sentimentalitu si nikdy nepotrpěla, ale domnívala jsem se, že mě má ráda. A jinou rodinu nemám,“ uzavřela Nina.

„Jistě, že vás má ráda,“ ubezpečil ji Richard. „Tím nejlepším způsobem – chová se tak, aby vám to co nejvíce prospělo. Snaží se vás vystrkat z hnízda, abyste roztáhla křídla a vzlétla. Koneckonců co jste čekala, že udělá? Stejně na vašem životě nic nezmění.“

„Tohle jsem od ní nejspíš ani nepředpokládala,“ přiznala Nina, která byla nyní nucena uvažovat nahlas. „Jenom jsem si myslela, že… no, že se mnou bude soucítit.“

„A jak by vám tím pomohla? Nejspíš ji to bolelo víc než vás – zvlášť když z vašeho výrazu poznala, jak se vás dotkla.“

„To je hrozné,“ zoufala si Nina, „teď jsem nejen smutná, ale cítím se i provinile.“

„Nebuďte smutná. Řekněte mi, co vás na novém životě nejvíc trápí – kde to vlastně bydlíte?“

„V Northamtponu.“

„Nemám ponětí, kde to je. Možná jsem tudy někdy projížděl vlakem.“

Povytáhl tázavě obočí, aby ji povzbudil k hovoru, ale Nina s ním samozřejmě nemohla probírat podrobnosti vztahu s panem Cowlingem a svůj zmatek ohledně oněch postelových záležitostí. A těžko si mohla postěžovat na paní Mitchellovou a patovou situaci, která panovala v jejich domácnosti. Zase tak bratrský typ to nebyl. Chvíli v ruce žmoulala kousek chleba s máslem a potom vyhrkla: „Nenávidím Northampton. Je tam taková nuda!“ Hned si uvědomila, jak dětsky a vzdorovitě to zní – vůbec ne světaznale a velkoměstsky.

„Tak proč tam bydlíte?“ zeptal se Richard a upil čaj.

„Pan Cowling tam má továrnu.“

„A je nutné bydlet u továrny?“

„Nevím. Asi ano, když tam sám bydlí. Ačkoliv má továrnu i v Leicesteru a tam podle všeho nebydlí.“

„Takové věci jdou úplně mimo mě – o tovární výrobě nic netuším. Ale určitě se ho můžete zeptat, ne? A pokud to není nutné, můžete se přestěhovat jinam. Určitě si přeje, abyste byla šťastná. A pokud je nutné bydlet u továrny, no, aspoň budete vědět, na čem jste, a můžete si to v Northamptonu zpříjemnit, jak to jde.“

Znělo to tak jednoduše a samozřejmě, že Nina nechápala, proč ji to nenapadlo dřív. Vždyť se to přímo nabízelo. „Poskytujete velmi moudré rady,“ řekla uznale.

Zatvářil se vyděšeně. „Prosím to neříkejte – zničíte mou pověst bonvivána. Jsem proslulý tím, že od chvíle, kdy jsem odrostl dětským střevíčkům, jsem nepronesl jediné rozumné slovo.“

„To je divné, já si vzpomínám, že jsme svého času vedli celou řadu smysluplných rozhovorů,“ dobírala si ho Nina. „Teď jste na řadě vy. Povězte mi, proč váš den neproběhl podle vašich představ. Možná i já vám poradím.“

Zaváhal. Dnes ráno navštívil paní Sandsovou. Očividně ho ráda viděla, ale nechtěla, aby se zdržel. Jeho přítomnost ji znervózňovala, celou dobu se obrazně řečeno ohlížela přes rameno, jestli je někdo nepozoruje. Tahle atmosféra pokoutnosti ho vůbec netěšila. Přál si, aby se k jejich lásce mohl přihlásit. Přál si – dobrotivý bože, opravdu si to přál – aby se s ní mohl oženit. Ale i kdyby jeho nabídku přijala, stejně by si ji vzít nemohl, protože neměl peníze ani místo, kde by spolu mohli žít. Nyní bydlela v bytě, jehož nájem se hradil z výnosů panství. I Richard bydlel na panství a jako pozemkový správce v zácviku dostával nevelký plat. A její byt nebyl natolik soukromý, aby tam mohli spolu bydlet jen tak bez posvěcení úřadů – ne že by něco takového připustila, i když spíš s nadějí než přesvědčením začínal doufat, že snad jí na něm také záleží.

Ta hlavní nepřekonatelná překážka, která stála mezi nimi jako neproniknutelná hradba, spočívala v tom, že bývala milenkou jeho otce, proto představa, že by si s Richardem začala důvěrný vztah, byla v jejích očích něco jako incest. On to tak nevnímal. Spala s jeho otcem, no a co? Richard to bral jako fakt, který odbyl pokrčením ramen. Stalo se to už dávno a otec je mrtvý. Ovšem ženy tyhle věci prožívají jinak. Jednou ji políbil a cítil, jak v ní pod povrchem doutná vášeň. Ale byla odhodlaná už žádný další polibek nepřipustit.

Nic z toho Nině svěřit nemohl. Nakonec tedy řekl pouze: „Zamiloval jsem se do té nesprávné osoby.“

„Opravdu?“ V Nině se zvedla vřelá vlna soucitu. Už měla na jazyku: Dobře vím, jaké to je, ale vzápětí si uvědomila, že by to byla ta nejhorší zrada. Zrudla. „Obávám se, že na podobnou situaci žádnou moudrou radu nemám.“

Richard si jejího ruměnce všiml a překvapil ho, ale nevyzvídal. „Předpokládám, že tohle se děje dnes a denně,“ řekl jenom.

Nina trochu překotně změnila téma. „Jak se všichni v Ashmore Castle mají? Jak se má Kitty?“

„Jen kvete,“ ujistil ji. „Zvlášť teď, když matka odjela, takže má celý dům jen pro sebe.“ Sdělil jí novinku o Darmstadtu. „A dostali jsme telegram, že se společně s tetou a strýcem přesunují do jejich letního paláce, takže se vrátí až o Velikonocích. Předpokládám, že výlet se zatím vydařil. Vánoce byly jedna velká katastrofa. No, na tom není nic nového, vždycky je to hrůza, už jsem si zvykl, ale to není Kittyin případ. Dělal jsem, co jsem mohl, abych atmosféru trochu odlehčil, ale je to nevděčný úkol. A Giles vůbec nepomáhá. Je tak vážný, až to bolí – nedá se zrovna říct, že by byl duší společnosti.“ Všiml si, že Ninin ruměnec ztmavl a soustředně klopí oči do šálku. Vyvodil z toho docela zajímavé závěry.

„Jak… jak se Gilesovi daří?“ zeptala se a podařilo se jí zachovat přiměřeně neutrální tón.

„Neúnavně se snaží odhalit, co všechno na panství nefunguje, aby to mohl opravit. Týden co týden je celé dny venku. Možná byste nás mohla někdy navštívit a rozveselit nás. Kituška by vás určitě moc ráda viděla. Vede velice uzavřený život, málem se nehne z domu, když teď nemůže ani jezdit na koni.“

Kituška? podivila se Nina v duchu. To znělo velmi láskyplně. Je možné, napadlo ji provinile, že by ta „špatná osoba“, do níž se zamiloval, byla Kitty? To by bylo příšerné. Sama dobře věděla, jak moc.

„Velmi ráda bych přijela,“ odpověděla, „ale teď už se nemůžu řídit jen svými přáními. Jsem vdaná žena, jak víte.“

„To vím, ale kdyby řekněme lord a lady Staintonovi pozvali manžele Cowlingovy od soboty do pondělka na návštěvu, opravdu byste odmítli?“

Pan Cowling by měl radost, pomyslela si Nina, a určitě by přijal. Ale chtěla by přijet i ona? Vidět Kitty by bylo hezké – a bolestivé. A pobývat pod jednou střechou s Gilesem? Na to ještě nebyla připravená.

Zlehka se usmála a odpověděla: „Na hypotetickou otázku nemohu odpovědět. Žádné takové pozvání zatím nepadlo. Nalijete mi ještě čaj?“

Nina se setkala s panem Cowlingem na nádraží, odkud měli jet společně domů. Richard trval na tom, že ji drožkou doprovodí. Po dlouhém zábavném rozhovoru s Richardem se cítila mnohem lépe a na budoucnost pohlížela optimističtěji. Richard přesně věděl, jak správně dávkovat vážné věci s pobavením.

Když je pan Cowling zahlédl, udiveně povytáhl obočí a spěchal k Richardovi, aby si s ním dobrosrdečně potřásl rukou. „Ale to se podívejme. Takové milé překvapení. Kde jste se tady s mou manželkou vzal, pane Tallante? Je od vás moc pozorné, že jste mi ji tak hezky pohlídal a přivedl zpátky.“

„Potěšení je zcela na mé straně,“ opáčil Richard. „Narazili jsme na sebe na Piccadilly a paní Cowlingová mi prokázala tu čest, že si se mnou v Rampling vypila čaj.“

„Á, Rampling je velmi úctyhodný podnik. No, má drahá, užila sis příjemný den?“ Zapátral pohledem, jestli neuvidí nějaké balíčky. „Ale moc si toho neneseš.“

„Ano, velmi příjemný, ale neviděla jsem nic, co bych si chtěla koupit. A Trump se brzy unavil. Obávám se, že chodník je pro jeho tlapky moc tvrdý.“

„Pravda, štěně a Londýn, to nejde dohromady. No, měli bychom si už najít náš vagon. Ze srdce vám děkuji, pane Tallante, že jste tak pečoval o můj klenot.“

Nina sebou v duchu při těch slovech trhla, ale Richard se nedal vyvést z míry. „Musím jen opakovat, že potěšení bylo zcela na mé straně. A doufám, že vás brzy uvidíme v Ashmore Castle. Říkal jsem paní Cowlingové, že bychom vás rádi pozvali, a ujistila mě, že by vám to nebylo proti mysli.“

Pan Cowling zrudl. „Proti mysli? Propána, naopak! Bylo by nám velkou ctí, skutečně. Dobře vím, že paní Cowlingové její přítelkyně chybí. A já jsem svého času navštívil celou řadu aristokratických sídel, ale nikdy se mi nepoštěstilo podívat se do Ashmore Castle. Prosím vyřiďte svému bratrovi a švagrové, že pozvání bychom rozhodně vítali.“

Vlak varovně zabafal a Nina zatahala manžela za rukáv. „Musíme si pospíšit. Pane Tallante, na shledanou a mockrát vám děkuji.“

Richard se na pozdrav dotkl klobouku – a když se otáčel k odchodu, opravdu na ni nepatrně mrkl? Cestou domů jí to nešlo z hlavy.

Pan Cowling si ve vlaku četl noviny a Nina s Trumpem na klíně se snažila potlačit pocit sklíčenosti z toho, že se vrací zpátky. Když už byli kousek od northamptonského nádraží, pan Cowling složil noviny, odkašlal si a zeptal se: „Tak sis návštěvu Londýna užila?“

„Ano, velmi.“ Nina se snažila vzchopit a překonat skleslost.

„Myslel jsem si to. Když jsem tě na nádraží zahlédl, celá jsi zářila. A úplně jsi rozkvetla, když sis vykládala s tím mladíkem.“

Nina zpozorněla. Vadilo mu, že s Richardem mluvila a že ji doprovázel? Bylo to nevhodné? „Myslela jsem, že když je to bratr Kittyina manžela,“ začala zajíkavě, „a Kitty je moje nejlepší kamarádka… no… takže i pan Tallant je ne sice zrovna člen rodiny, ale skoro.“

„Je to velmi příjemný zdvořilý mladík,“ přerušil ji pan Cowling. Nina očividně na Richarda pohlížela jako na staršího bratra a panu Cowlingovi se ulevilo, i když se trochu zastyděl, že takové ujištění vůbec potřeboval. „Jen mě tak napadlo, má drahá, že od Vánoc se určitě nudíš, když jsi pořád zavřená v domě, zatímco já se stále někde potloukám. Taky jsem ti slíbil svatební cestu.“

„Ale mně vůbec nevadí být doma,“ ujistila ho rychle. „Vím, že máš plno práce.“

„To mám, ale to nic nemění na tom, že jsem tě zanedbával. Tak co kdybychom si na Velikonoce vyjeli?“

„Někam pryč? To by bylo skvělé,“ rozjasnila se Nina.

„Musím zajet na nějakou dobu do Market Harborough. Je tam továrna na punčochové zboží, kterou bych rád koupil, a potřebuji si ji prohlédnout, projít účetní knihy a zjistit, co by se s ní dalo udělat. A ty jsi můj dům tam nikdy neviděla.“

Takže žádná Paříž, Vídeň ani Florencie. Ale aspoň nějaká změna. „Jak vypadá?“ zeptala se.

„Market Harborough? To je staré městečko s tržištěm. Je tam pěkný kostel a kolem dokola hezká krajina – vhodná pro honitbu, i když tou dobou už bude asi po sezoně. Ale jestli budeš chtít, můžeme si půjčit koně a trochu se projet. Ne že bych byl zrovna v jízdě přeborník, ale abych ti udělal radost, hodinu v sedle vydržím. Je to nedaleko Wigstonu, kde jsem se narodil – zhruba pětadvacet třicet kilometrů.“

„Ráda bych se podívala na místo, kde ses narodil.“

„Je to jenom obyčejná vesnice, nic světoborného, ale pochází odtamtud i Decius a jeho rodina tam stále bydlí.“

„A jak vypadá dům?“

„Žádná sláva. Je to spíš stará barabizna, nic takového jako Beechcroft, na můj vkus trochu ponurý. A obávám se, že ani pohodlný není. Ale na krátkou návštěvu bychom to mohli zvládnout, co říkáš?“

„Samozřejmě,“ ujistila ho Nina.

„Dává mi na něj pozor jeden starší manželský pár, Deeringovi. Deering pečuje o zahradu a řeší různé opravy, jeho manželka dělala kuchařku Ampleforthovým, kteří dům vlastnili přede mnou – pocházeli ze staré rodiny, která tam bydlela po staletí, dokud nepřišli o peníze. Sidney Ampleforth byl můj dobrý zákazník, a tak jsem dům od nich koupil, abych jim udělal laskavost. Dostal jsem ho lacino, ale nic jsem neopravoval. Když tam jedu, beru s sebou většinou Moxtona a celkem nic nám nechybí, ale já jsem zvyklý na tvrdší podmínky než ty. Tentokrát bychom s sebou mohli vzít i paní Mitchellovou…“

„To nebude nutné,“ zarazila ho Nina rychle. „Nemusíš ji obtěžovat. Jsem si jistá, že s Deeringovými všechno zvládneme.“

Potěšilo ho, že byla tak ochotná se přizpůsobit. „Pošlu tedy aspoň paní Deeringové vzkaz a požádám ji, aby najala pár služek. Deering a Moxton už zbytek zvládnou. A jedním si můžeš být jistá – dobrou kuchyní. Paní Deeringová umí výborně vařit. Já se vždycky spokojil s prostým jídlem, ale to neznamená, že neocením i nějakou tu delikatesu.“

„To mi připomíná…“ Nina vytáhla balíček z Fortnum. „Něco pro tebe mám.“

Otevřel ho a vypadal tak ohromeně, jako kdyby mu snesla k nohám všechny poklady Orientu. „Ty sis vzpomněla, že to mám rád,“ pronesl nábožně. „Koupila jsi mi dárek – v Londýně je tolik obchodů a ty jsi koupila jenom tohle? Ach má drahá…“

Nina zrudla a odvrátila pohled. Bylo to příliš mnoho díků za něco tak nepatrného a nepřiměřeně mnoho lásky. Nezasloužila si ji. Nyní si připadala provinile, že byla celý den mrzutá a nespokojená. Poprvé si uvědomila, jaké břemeno a zodpovědnost spočívají na člověku, který miluje víc než ten druhý. Dosud si myslela, že horší je to naopak.

Kapitola třetí

Byl krásný den – dubnové zubaté slunce zářilo ze zamlžené modré oblohy a ostrý studený vítr proháněl po obloze drobné obláčky, které vypadaly jako nadýchané ovečky, jejichž stíny se rozutíkaly po louce. Kitty byla teple oblečená, ale po dlouhé době, kdy byla zavřená doma mezi čtyřmi stěnami, si mrazivě svěží vzduch užívala. Na stromech už začínalo rašit listí a v zapomenutých zákoutích parku se ve větru kymácely a natřásaly divoké narcisy, jejichž tanec přitahoval pozornost a vyvolával úsměv na tváři.

V uplynulém týdnu vysušil vítr půdu natolik, aby mohly začít práce na připravované zahradě. Přivezli cihly a muži vykopali základy na zídky, ale zatím toho ještě moc k vidění nebylo. Přesto Kitty šla v každé volné chvíli zkontrolovat, jak práce pokračují. Až bude nová užitková zahrada hotová, bude se moci pochlubit alespoň jednou věcí, kterou dokázala uskutečnit – jednou změnou k lepšímu, kterou se jí podařilo na Ashmore Castle prosadit. Tchyně se o zahradu nezajímala, proto ani proti plánům nevznesla žádné námitky – vlastně skoro nedávala pozor, když se o tom mluvilo.

Naproti tomu ve vedení domácnosti neměla Kitty žádné slovo. Byla paní domu jen zcela formálně, protože její tchyně se svého postavení držela zuby nehty a Kitty byla příliš bázlivá, než aby se s ní pustila do křížku. Když se teď procházela po stezce protínající starou zahradu a míjela spořádané řady hlávkového zelí a brokolic, vybavila si, jak dívky ve škole snily o manželství, které si představovaly jako kouzelný průchod ze světa dětství, svázaného nekonečnými pravidly a omezeními, do svobodné země zvané „Skutečný život“. Teprve zpětně pochopila, že právě během své první společenské sezony zakusila tu největší svobodu, jakou kdy poznala: večírky, výlety, bály, nové šaty a noví známí. A to všechno manželstvím skončilo. Po sňatku následovalo pár měsíců, kdy se snažila přizpůsobit novému prostředí, plížila se po domě hrůzou bez sebe ze své tchyně a z toho, že zase něco udělá špatně, a na to hned navázalo těhotenství, které trávila uvězněná v domě, odkázaná na věčnou nečinnost nebo vyšívání.

Přestože nyní byla lady Staintonová pryč a Kitty se tedy volněji dýchalo, stejně se neodvažovala uskutečnit nic z plánů, jimiž měla v úmyslu zlepšit bydlení, protože lítá saň se jednou vrátí a pak by nastal čas zúčtování. A její pohádka o tom, jak se provdala za svého zbožňovaného krásného prince, také vzala za své: teď, když byla těhotná, přestal Giles navštěvovat její ložnici a měl stále tolik práce, že ho téměř neviděla. Snídal časně (před tím, než vstali ostatní obyvatelé domu), zřídkakdy se objevil na oběd a po večeři se obvykle vytratil do pracovny. A dokonce i v čase, kdy byli spolu, se k ní choval se zdvořilou odtažitostí, jako kdyby byla… ne, služka ne, ale jako někdo, kdo má vykonat specifický úkol. Obstarali si ji, aby jim zajistila dědice panství – to samozřejmě z její strany vyžadovalo jisté předpoklady a také zasluhovalo respekt, ale zase ne natolik, aby pán domu musel projevit osobní vřelost.

Nicméně dnes slíbil, že přijde k obědu, tak se aspoň měla nač těšit. Přes den byl obvykle výřečnější než večer. Při pomyšlení, že ho uvidí, bude s ním mluvit a on se na ni bude dívat a naslouchat jí, se jí srdce zatetelilo radostí. V duchu si už sestavovala seznam věcí, které mu řekne, aby nenastaly trapné odmlky, které by mu posloužily jako důvod se zvednout a odejít. Nepřetržitý proud zajímavé konverzace ho udrží u stolu tak dlouho, jak to jen lze.

Prošla brankou do prostoru, kde by měla vzniknout nová užitková zahrada, a narazila tam na vrchního zahradníka Peasona. Uctivě smekl a udělal náznak gesta, jako kdyby ji chtěl ochranitelsky uchopit za loket. „Dávejte pozor na schody, mylady. Tady se válí plno věcí. Nesmíme přece dopustit, abyste o něco zakopla. Obejděte to tudy, ano, přesně tudy. Měli bychom vám donést lavici,“ dodal, jako by káral sám sebe, a vodově modré oči v jeho větrem ošlehané tváři překypovaly starostlivostí.

„Jsem zcela v pořádku, děkuji vám,“ ujistila ho. Ve skutečnosti však vzhledem k pokročilému stupni těhotenství už byla tak objemná a neohrabaná, až to vypadalo, že se každou chvíli překotí dopředu. Navíc většina poloh jí byla nepohodlná, kotníky měla nateklé, nevešla se do žádných střevíců a často ji trápilo špatné zažívání – i když to mohlo být způsobené tím příšerným jídlem, které se na zámku podávalo. Ale tady venku se vždycky cítila lépe a Peasonova starostlivost ji uklidňovala. Oblíbil si ji ve chvíli, kdy poprvé dala najevo zájem o zahradu, a s čím více nápady přicházela, tím víc ji oceňoval. Byl to osvěžující pocit, že v něčích očích dělá všechno správně.

„Moc nového tady neuvidíte,“ omlouval se Peason a držel se hned za ní, aby jí případně mohl nabídnout pomocnou ruku. „Nová je tu akorát ta hromada cihel, ale jestli už teď počasí vydrží, půjde nám to od ruky rychleji.“

„A vydrží?“

Peason vzhlédl k obloze. Šedivé vlasy měl ostříhané na ježka, čímž obzvláště vynikly jeho špičaté uši, takže působil mladší, než kolik mu asi bylo. „Vypadá to tak, mylady, i když dubnové počasí je samé překvapení.“

Opřel se do nich náraz větru a Kitty ho požádala: „Prosím nasaďte si čepici. Nechci, abyste se kvůli mně nachladil.“

Usmál se. „Děkuji vám, ale já nikdy nemám ani rýmu. Když člověk pracuje pořád na čerstvém povětří, žádná nemoc si na něj netroufne.“ Nicméně ji poslechl a čepici si nasadil. Potom se pustili do své obvyklé debaty o tom, co kam zasadit a kdy budou záhony a zídka hotové.

„Napadlo mě tady zasadit chřest, madam.“ Peason prstem narýsoval nad krajinou oblouk. „Vidíte, tam, jak jsem odrýpl trávník.“

„Chřest!“ vykřikla Kitty dychtivě.

„Letos ani napřesrok ještě velkou úrodu nečekejte,“ varoval ji. „Ale námaha se vyplatí, a jakmile se rozroste, budete mít chřestu, co hrdlo ráčí. Chtěl jsem začít hned – pořádně to zryju, pohnojím a zasadím sazenice. Záhon je od zídky daleko, takže ho zedníci nepošlapou.“

„To je skvělý nápad. Ještě něco byste mohl zasadit už teď? Připadá mi škoda ztratit celý rok jen proto, že nejsou hotové zídky a cestičky.“

Oči mu zaplály nadšením. „No, mylady, uvažoval jsem o hrášku. Ani na něj není pozdě. I špenát roste rychle. Dalo by se tady uprostřed – právě tady, co stojíme – zrýt pár dalších záhonů. Hrášek ani špenát nepotřebujou stálé stanoviště jako chřest, takže je jedno, kam je letos šoupneme. A když už je řeč o stanovištích, měl bych takovou představu, madam, jestli smím…“

Z kapsy vytáhl ohmataný, mockrát přeložený papír, na který načmáral rozličné obdélníky a oblouky a nad nímž se s Kitty k oboustrannému potěšení dlouze zahloubali. Procházeli se po pozemku, na kterém vznikala nová užitková zeleninová zahrada, zabraní do příjemného hovoru. V dálce se ozývalo přičinlivé bušení a klepání, což naznačovalo, že zídka utěšeně narůstá, a nad nimi jako útržky spáleného papíru kroužili s krákáním havrani.

V domě si Kitty oblíbila Paví komnatu, kterou si upravila jako svůj salon. Pokoj nebyl tak velký a přepychový jako jiné, ale měl příjemný tvar a ráno tam svítilo slunce. Říkalo se mu „Paví“ ne kvůli barvě, ale proto, že štuka na stropě zobrazovala v oválné kartuši velkého páva. Byla to krásná práce, ale štuka byla místy zažloutlá dlouholetým kouřem a ozdobná římsa odlomená.

Kdysi zelená, nyní spíš hnědá tapeta byla do výšky boků odřená a místy prosvítal podklad. Závěsy vystavené slunci zpuchřely a na jižní straně už byly skoro průsvitné. A rezavohnědý turecký koberec s modrými kosočtverci byl tak prošoupaný a (obávala se) i špinavý, že vzor téměř nešlo rozeznat. Interiér v celém domě byl omšelý ve větší či menší míře zhruba stejně. Když se Kitty vdala, myslela si, že její peníze se použijí na vylepšení domu, ale lady Staintonová dala nekompromisně najevo, že pokud člověk omšelost byť jen zaregistruje, je to známka jeho přízemního charakteru. Jednou se před ní Kitty neprozřetelně zmínila, že by chtěla pro Gilese „vytvořit domov“, a na to jí hraběnka vdova chladně odvětila, že v jejich společenské vrstvě je na hraběti, aby vytvořil domov pro svou ženu, a nikoli naopak. Později Kitty zaslechla, jak Linda, které lady Staintonová nejspíš celou příhodu opakovala, o ní sžíravě mluvila jako o „marmeládové dědičce“.