Úvod do teorie chaosu

Copyright © 2016 by Jana Plauchová

All Rights Reserved

Copyright © 2023 for Cover art by Jiří Dvorský

Translation © Stanislav Hudský, 2023

ISBN 978-80-242-9179-6

Obsah

- 1. část

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 2. část

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 3. část

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

Jana Plauchová

ÚVOD DO TEORIE CHAOSU

1. část

OCEÁN

1. kapitola

Špatný den pro Petera Murraye

Voda. Zase voda. Tahle ale nezabíjela. Stékala po skle v podobě dlouhých lesklých stuh. Narušovala odraz Peteovy tvá-ře. Vyvolávala otázku, zda podobné pramínky viděla i posádka Dněpru, jestli právě při pohledu na ně nezjistila, že spoje ponorky netěsní.

Peter Murray se odvrátil od okna. Je to jen déšť. Ano, jen déšť, ale v dálce viděl část ocelově šedé roviny. Zastřena lijákem se více podobala betonové ploše než vodní hladině. Ten kousíček oceánu neustále přitahoval jeho zrak a přivolával vzpomínky na události posledních desítek hodin.

Možná měl při zajišťování ubytování říct, že si nepřeje pokoj s výhledem na moře. Takový požadavek by však nejspíš patřil k velmi ojedinělým. V duchu se mu vybavil táza-vý pohled muže na recepci. Vypadal mladě a nejistě, klidně mohl mít na čele napsáno: jsem tu teprve první týden. Pete mu nechtěl přidělávat problémy. Koneckonců, není velká šance, že vám dají pokoj s výhledem na moře, pokud o to výslovně nepožádáte. A ani tohle nebyl výhled kdovíjaký, jen malinký kus zálivu ve velké dálce. Ale stačil na to, aby si při pohledu na něj pokaždé vzpomněl, jak Erin Davisonová plakala. Erin byla vyrovnaná žena – námořnictvo jiné nesneslo – a nikdy předtím ji neslyšel ani jen zvýšit hlas. Když však zjistila, co se stalo posádce Dněpru, plakala.

Přejel pohledem po vybavení pokoje. Po čistých, nedotčených prostěradlech, po prázdnotě koberce, nočních stolcích, lampách, jednolitých stěnách. Jednu stěnu, tu, u které Pete stál, tvořila souvislá skleněná tabule. Pokoj byl laděn do béžových odstínů, ale ve světle brzkého soumraku zkombinovaného s deštěm měl šedomodrý nádech. Peteova zavazadla, batoh s cestovní taškou, stále ležely na místě, kam je poslíček složil. V dokonale uklizené místnosti působily rušivě. Stejně rušivě jako láhev whisky na stole. Donesli ji teprve před několika minutami, a přestože Pete cítil nejasný pocit viny vždycky, když pil alkohol mimo společnost, tentokrát neváhal. Po neúspěšné záchranné akci posádky Dněpru by nikdo neváhal sáhnout po něčem, co ho alespoň dočasně oddělí od myšlenek na ni.

Neúspěšná záchranná akce, opakoval si v duchu a opět se obrátil k oknu. To je velmi mírné pojmenování. Opět se mu všechno živě promítlo jako záznam z nějaké porouchané videokazety: Batyskaf se vynořuje v otvoru trupu záchranné lodě a Pete čeká jako první, čeká blíž než pomocný personál. Poklop se otevírá, vynořuje se z něj střapatá blonďatá hlava Lou Tannera, člena jeho týmu. Sotva se na něj Pete podívá, tak to ví, ví to dřív, než Lou pomalu strnule zakroutí hlavou. Peteův žaludek zaplaví ledová vlna. Lou vystoupí a podává ruku Erin, která vylézá za ním. Erin se vytáhne horní polovinou těla nad úroveň otvoru a po tváři jí stékají slzy. Ach bože, slzy. Erin a slzy, do té doby nemožná kombinace.

Pete se vpíjel pohledem do pramínků deště, tak podobných těm, které dnes dopoledne viděl na Erininých lících. Nakláněl se k oknu, až se o něj opřel rozpáleným čelem. Uvažoval, co dělá Erin teď. Určitě je už doma, stejně jako Lou Tanner a čtvrtá členka týmu – Naomi Reesová. Peteův let však zrušili kvůli tomuhle prokletému počasí a zůstal uvězněn na prvním přestupním místě, v hlavním městě Norska. Netrápilo ho to ani tak proto, že by se těšil domů – na co se asi tak dalo těšit v jeho pustém bytě? –, ale proto, že měl pocit, že dokud se odsud nedostane, záležitost s Dněprem pro něj neskončí. Příchod domů by znamenal tečku. Bez ní však nedokázal Dněpr pustit z hlavy a začít znovu. Zdálo se mu to neuvěřitelné, ale doopravdy ten den, ve kterém posádka Dněpru zahynula příšernou smrtí, ještě neskončil – mezi ním a tragédií nestála žádná hradba.

Kromě třetiny láhve Jacka Danielse, samozřejmě.

Kapky za sklem unášel vítr. Chvílemi ustával a v ten moment déšť utvořil les svislých čar, ve kterém se Peteova mysl toužila ztratit. Přistoupil ještě blíž ke sklu, až se ho dotýkal špičkami bot, a pokusil se přitlačit na jeho příjemně chladivou plochu větší část obličeje. Nedovolily mu to však obroučky brýlí, které se opřely o okno. Opět odstoupil od skla a mimovolným gestem si brýle na nose upravil. Vůbec je nepotřeboval – laserovou operaci, která mu napravila zrak, absolvoval již před mnoha lety. Jenže ani po ní se brýlí nošených od útlého dětství nedokázal vzdát. Bez nich se mu jeho oči, nejdůležitější a nejzranitelnější smyslový orgán, zdály až příliš vystaveny okolnímu světu. Chyběl mu ten pocit ochrany a také neustálý slabý tlak na kořen nosu. Dal si proto do svého oblíbeného rámu vsadit obyčejná skla a opět si je nasadil. Působil tak velmi osobitě, protože v roce 2042 už brýle nenosil téměř nikdo. Laserové operace byly jednoduché, rychlé a bezpečné a lidé si je dávali dělat prakticky bez výjimky.

Přistihl se, že opět upírá zrak na šedou plochu tam v dálce. Moře. Tlak. Sevření tlakem. Při této představě musel zamhouřit oči a vnímal, jak jeho prsty svírají skleněný pohár nebezpečně pevným stiskem. Rychle ho povolil. Napil se. Cítil, jak mu hlt whisky dráždí hrdlo, jako by v něm uvízl. Musel polknout znovu, ale pálení se neztrácelo. Pete zažíval jeden z těch dnů, během nichž jako by se proti němu bouřilo úplně všechno. Od obrovské pohromy, jakou bylo potopení ponorky Dněpr, přes menší nepříjemnosti zahrnující zrušení jeho letu anebo, řekněme, i přes zhroucení víry v neotřesitelnou chladnokrevnost Erin Davisonové, až po malé nepohodlí, jakým je pokoj s výhledem na záliv nebo špatné polknutí, které mu rozdráždilo hrdlo.

Zazvonil telefon.

Trhl sebou. Nějakou vteřinu vůbec netušil, co je to za zvuk. Zvykl si na vyzvánění svého mobilu. Pevné linky už dávno nikdo nepoužíval. Pete vlastně až dodnes nikdy žádný telefon v hotelovém pokoji neviděl. Počítalo se s tím, že všichni ubytovaní mají mobily a hotelová služba se dala zavolat prostřednictvím interkomu u dveří. Zde v Evropě si však lidé zřejmě více potrpí na tradice.

Telefon zazvonil znovu. Samotný ten zvuk signalizoval něco zlověstného. Každý jeho známý by zavolal na mobil. Zjišťovat, zda má nějaký hotel pevnou linku, by byl pěkně šílený nápad, nemluvě o tom, že o zrušení letu nikomu neřekl a ubytoval se ani ne před hodinou. Vyzvánějící telefon však mluvil jasně: Víme, že jsi tady, Pete. Sledujeme tě, Pete.

Nejistě vykročil. V hlavě měl prázdno. Zvedl bezdrátové sluchátko. „Ano?“

„Pan Murray?“ Žádný omyl, skutečně hledali jeho.

„Ano?“ zopakoval.

„Tady je James Atherton, vedoucí úseku námořní techni-ky ve Výzkumné laboratoři amerického námořnictva.“

„Vím, kdo jste,“ vyklouzlo Peteovi z úst. Znal to jméno a věděl také, co jediné může jeho telefonát znamenat. Ne, pomyslel si a přivřel oči. Ne.

„Stala se nehoda, pane Murrayi. Potřebujeme vaši pomoc.“

Další nehoda. Další potopená ponorka. Další lidé v zajetí temných studených mas vody. Obraz bezmocných námořníků se mu zjevil před očima pokaždé, když slyšel tato slova, a vždycky při nich pocítil nával hrůzy a soucitu, ale i nával sil, nával touhy pomoci. Nyní se mu však vybavil skleslý výraz Lou Tannera, strnulá tvář Naomi Reesové a hlavně slzy Erin Davisonové.

Pete chtěl pomáhat. Zasvětil pomáhání život. Jenže Pete nebyl sebevrah. Neplánoval se řítit z jedné beznadějné situa-ce do druhé, umocňovat svůj pocit bezmoci a čekat na zlom. Který mohl přijít už brzy, velmi brzy. Dnes viděl Erin plakat a po příchodu na pokoj vypil třetinu láhve Jacka Danielse v rekordním čase.

„Jaké jsou šance?“ zeptal se. Promnul si dlaní tvář a opět přistoupil k oknu. Úspěšná záchrana další posádky by mu pomohla posbírat se z katastrofy Dněpru rychleji než cokoli jiného. Věděl však i co by se stalo, kdyby to opět selhalo. A přitom by to ani nemusel způsobit. Dněpr také nebyl jeho vina. Žádný z Peteových nemnohých neúspěchů nebyl jeho vina – a přesto při žádném z nich nemohl potlačit pochybnost, jestli opravdu udělal vše, co svedl.

Mohlo by odmítnutí pomoci, útěk, vést k menším výčitkám? Věřil tomu samozřejmě pouze za předpokladu, že posádka je mrtvá již nyní – a on by tak zůstal ušetřen stresující cesty a neméně stresujícího pohledu na skleslost skutečných záchranářů. Petea totiž mnozí nepovažovali za skutečného záchranáře z prostého důvodu: nikdy se neponořil pod hladinu.

„Nevíme.“

„Nevíte?“

„Ještě jsme ji totiž nenašli.“

Takže nenašli. To obvykle nevěstilo nic dobrého, ale Pete si uvědomil, že jeho svědomí by se už neutišilo. Potlačil vzdech a se sluchátkem přitisknutým k uchu sledoval kapky dopadající na sklo.

„Řekněte mi aspoň, kde se potopila.“

„V Indickém oceánu, západně od pobřeží Austrálie. Sto jeden stupeň, třináct minut východní délky, dvaatřicet stup-ňů, padesát osm minut jižní šířky.“

Informace v Peteovi vyvolala náznak zájmu. Pokud věděl, daným místem nevedly žádné námořní trasy, nebylo zajímavé pro špionáž, těžbu, ani pro podmořský výzkum. Co tam ponorka hledala?

„Kdy se to stalo?“

„Dvacátého šestého září v jedenáct dvacet devět světového času.“

Pete zalapal po dechu. Před téměř třiceti hodinami! „A to jste ji ještě nenašli?!“ zvolal.

„Na pátrání se podílí špičkové vybavení, ale podle posledních zpráv, doručených sotva před deseti minutami, ji stále neobjevili, pane Murrayi,“ odpověděl Atherton klidně.

Pete se snažil ovládnout, ale nemohl si pomoci. V roce 2042 mu připadalo absurdní nenajít ztracenou ponorku do dvaceti čtyř hodin. Divil se i tomu, že ho zavolali tak pozdě. Při nehodách podmořských plavidel šlo, stejně jako u ostatních katastrof, hlavně o čas. Na druhou stranu, v okamžiku ztracení této ponorky byl Pete uprostřed Severního ledového oceánu a spolu s ostatními se zoufale pokoušel zachránit posádku Dněpru před nejhorší smrtí, jakou si uměl představit.

Utajení? uvažoval sklesle. S utajovanými projekty se pracovalo ze všech nejhůř. Zatímco se zajišťovala povolení, potvrzení a vedení pečlivě rozhodovalo, co ještě mohou a co už nemohou prozradit záchranářům, trosečníci ztráceli drahocenné vteřiny, z nichž každá mohla rozhodnout o životě, či smrti.

„Kolik je členů posádky?“ To byla na Petea zvláštní otázka, protože na tom obvykle nezáleželo. Jeden nebo sto, tak či tak potřebovali pomoc. Ale teď se chytal každého faktu, který by mu pomohl rozhodnout se… nebo rozhodnutí oddálit.

Atherton trochu zaváhal. „Jedenáct,“ odpověděl nakonec.

Takže menší ponorka. Konečně nějaká dobrá zpráva.

„Příčina havárie?“

„Zatím neznámá.“

Zdálo se mu to, nebo opravdu zachytil v Athertonově hlase určité pobavení? Jako by Peteovi unikalo něco velmi podstatného.

„Zvolili jsme neobvyklý postup hledání, vybavení i záchranářů, protože tato nehoda je výjimečná,“ pokračoval vedoucí úseku námořní techniky. „Podobná situace dosud nikdy nenastala. Nejsou pro ni vypracovány žádné plány, potřebovali jsme souhlas nadřízených s každým návrhem. Proto vás kontaktuji až teď, ale naší prioritou je dohnat, co se zmeškalo, a pokusit se vysvobodit posádku. Armádní vozidlo čeká přistavené před vaším hotelem.“

Pete přitlačil čelo na sklo a podíval se do houstnoucí tmy na parkoviště. Nevěděl ale, která z nejasných siluet aut může patřit námořnictvu. Přesto ho to ohromilo.

„Pokud se rozhodnete s námi spolupracovat, v průběhu příštích dvanácti hodin vás dopravíme na jednu ze záchranných lodí,“ oznámil Atherton.

Byl unavený, strašně unavený, a whisky už vytvořila urči-tou clonu. Představil si náznak úšklebku na tvářích námořníků, až ucítí jeho dech. Ale na tom nezáleželo ani zdaleka tolik, jako na jeho slibu Glorii. Řekl jí, že zcela určitě přijde na oslavu jejích pátých narozenin. Avšak ta nastane až za tři týdny. Žádná záchranná mise netrvá tak dlouho. Nemá ospravedlnitelný důvod, proč se tomu vyhnout. Je to pro něj těžké, ale pro Erin a možná i pro Loua a Naomi to bude ještě těžší.

„Jdu do toho,“ řekl chraptivě. Obrátil zrak ke svým zavazadlům. „Jsem sbalený. Mohu odejít hned.“

Usadil se na zadním sedadle vozidla. Jeden námořník seděl vpředu a jeden vedle Petea. Oba byli ozbrojeni. Pete si domyslel, že jde o ponorku námořnictva Spojených států.

Auto se pohnulo. Pete vytáhl notebook a položil si ho na kolena. Zvykl si pracovat už během cesty, která nezřídka zabrala i přes šest hodin. Nyní potrvá skutečně dlouho, jelikož se musí přesunout v podstatě na opačný konec Země. Zatímco se počítač spouštěl, otočil se ke svému spolujezdci. „Dobře. Podle Athertona mi máte poskytnout veškeré dostupné informace, takže můžeme začít. Jak znělo poslední hlášení z ponorky?“

Námořník vypadal zaraženě. „Z ponorky? My ale nemá-me nezvěstnou ponorku.“

Pete na něj vyjeveně hleděl. Jen to ne. Pokud se potopila loď nebo nedejbože letadlo, šance na přežití posádky jsou mizivé. Brzy asi začne velmi litovat, že se na to dal. „Tak co potom hledáme?“ vyšlo z něj.

Muž zvedl obočí. „Vám to neřekli?“

„Ne.“ Peteovi se začaly potit dlaně. V hlavě mu probleskovala Athertonova slova: Výjimečná nehoda… podobná situace dosud nikdy nenastala…

„Kosmická loď,“ řekl námořník.

Kdyby nevěděl, že námořnictvo nikdy nežertuje, považoval by to za vtip. Kosmická loď! Jak mu to mohl Atherton zamlčet? A jak to, že Petea nenapadlo se na to zeptat…?

„Její volací znak je Odyssey. Řídící středisko s ní už čtyři dny nemělo spojení. Na radarech viděli, jak mění kurz, přibližuje se k Zemi a nouzově přistává v oceánu.“

„Tak tohle opravdu je výjimečná situace,“ vydechl. Námořník nic neřekl. Pete se zahleděl z okna, ale pro tmu a déšť viděl z města jen rozmazané světelné šmouhy. Po chvíli se otočil ke svému spolujezdci.

„Americká loď?“

„Ano.“

„Americká posádka?“

„Ne zcela. Na palubě je jeden Švéd a jedna Japonka, ostatní jsou Američané.“

„Armáda, nebo civilisté?“

„Komandér Kevin Reevenhill a pilot Dale Breckenridge jsou důstojníky vojenského letectva. Ostatní členové posád-ky jsou civilisté.“

Pete se snažil přemýšlet nad tím, co podstatného se potřebuje dozvědět, a jaké informace by mu tento muž mohl poskytnout. Šlo mu to ale těžko. Záchrana posádky havarované kosmické lodi skutečně neměla v dějinách ponorkového záchranářství obdoby.

„Kdy startovala?“

„Dvacátého prvního srpna 2042.“

Něco přes měsíc trvající mise. Pro ponorku by to byla krátká doba. O kosmických lodích ale Pete neměl žádný přehled.

„Kdy se plánovala vrátit?“

„Dvacátého pátého listopadu 2042.“

„Hlásila posádka nějaké technické závady nebo problémy?“

„Nic významného.“

Pete, sám bývalý mariňák, nebyl u námořnictva zvyklý na vágní odpovědi. Když však tázavě vzhlédl, spolujezdec mu podal několik sepnutých papírů. „Výpis poruch. Můžete si to prohlédnout. Řídící středisko nepovažovalo žádnou z nich za natolik důležitou, aby ji mohlo podezřívat z toho, že způsobila nehodu Odyssey.“

Pete upřel zrak na spisy, ale pochopil, že jsou pro něj v podstatě bezcenné. Jednak byl odborníkem na ponorky, a ne na rakety, jednak mu zatím nikdo neukázal nákresy lodi, bez kterých mu byl seznam technických nedostatků k ničemu.

„Takže ta loď jednoduše bez problémů letěla celý měsíc, pak náhle přerušila spojení, změnila kurz a přistála na Zemi?“

„Tak jak říkáte, pane Murrayi.“

„Předpokládám, že místo přistání bylo vybráno náhodně.“

„Tím jsme si zcela jisti. Konstrukce Odyssey není uzpůsobena tomu, aby se udržela na hladině. Posádka si musela zvolit přistání na vodě jako poslední možnost.“

Samozřejmě. Dávalo to smysl. Loď postihly vážné potíže, a tak se musela vrátit a přistát při první příležitosti, která se naskytla. A protože sedmdesát procent zemského povrchu tvoří oceán, není překvapivé, že skončila právě tam. Jenže na to nebyla stavěná. Ani konstrukce, a zřejmě ani posádka. Pete si představil astronauty, kteří najednou musí čelit absolutně odlišnému prostředí a hrozbám, než na jaké jsou zvyklí. Ovšem, členy posádky určitě vybírali alespoň tak pečlivě jako členy posádek atomových ponorek. Jistě jsou trénováni na zátěžové situace. Ale přece jen, prázdnota kosmického prostředí představuje méně hrozivého nepřítele než ten studený ocelový svěrák, ve kterém jsou uvězněni nyní.

Pokud jsou ještě vůbec naživu.

Pete cítil na spáncích nepatrné kapičky potu. A to jsme teprve na začátku, uvědomil si. V podstatě moře zatím ani neviděl. Taková úzkost se ho obvykle začala zmocňovat třetí-čtvrtý den bez úspěchu. Ale po tom, co se stalo posádce Dněpru, se jeho standardy asi trochu změnily. Možná více než trochu.

Vynořila se mu vzpomínka, jak zašel s Glorií naposledy na houpačky a zeptal se jí, jak to bylo s tím trestem ve školce. Vychovatelka řekla, že Gloria kopla jinou holčičku, Vicky.

„Protože Vicky o tobě říkala ošklivé věci, tati,“ vysvětlovala mu Gloria vysokým dětským hláskem.

„Jaké ošklivé věci?“ Potáhl řetězovou houpačku a opět ji pustil. Jeho dcerka ve světle růžových šatech se v pravidelném rytmu přibližovala k Peteovi a zase se vzdalovala.

„Měli jsme vyprávět, co dělají naši rodiče. A já jsem řekla, že ty jsi záchranář. Zachraňuješ lidi v ponorkách. A Vicky řekla, že lžu, protože ty prý nikoho nezachraňuješ. Já jsem řekla, že ty ale říkáš svým kamarádům, jak mají ty lidi zachránit. A Vicky řekla, že to není žádné hrdinství.“

„A proto jsi ji kopla?“

„Hm-hm.“

„Glorie, to se nedělá.“

„Ale když ona řekla, že jsem lhářka.“

„Řekla to přesně takhle?“

„Jak takhle?“

„Řekla – Glorie, ty jsi lhářka?“ pokusil se napodobit dětský hlas, ale znělo to spíš vřeštivě, až se dcerka rozesmála. Při každém druhém přiblížení houpačky už ji mírnil, byť spíše symbolicky – už se podle něj kolébala dost prudce.

„Ne.“

„A jak to řekla?“

„Řekla, že to není pravda.“

„To je ale něco jiného. A i kdyby ne, i kdyby Vicky opravdu řekla, že jsi lhářka, neměla jsi ji kopnout.“

„Ale ona taky řekla, že nejsi hrdina.“

Pete otevřel oči.

Oceán, oceán, všude jen oceán. Netušil, jak dlouho už helikoptéra letěla nad mořskou hladinou rozčeřenou drobnými vlnami. Během letu do Perthu si vůbec neodpočinul a teď ho únava zmáhala tak, že navzdory příšerně hlasitému rachotu vrtule upadal do polospánku. Při částečném vědomí mu hlavou probleskovaly vzpomínky z posledních týdnů a měsíců jeho života, některé související s jeho prací, jiné ne. Chtěl se izolovat od obou. Přál si alespoň na chvíli upadnout do blaženého nevědomí, ze kterého by načerpal sílu. Ale nedovoloval mu to hluk, zvuk tak hřmotný, až měl pocit, že se mu po vstupu ušima rozlévá po celé hlavě a zaplavuje každičký kousek jeho mozku. Věděl, že jistá společenství v minulosti mučila vězně neustálým rachotem, který jim nedovoloval usnout. Mezi dvěma neúspěšnými pokusy o odpočinek si pomyslel, že tato metoda na vymáhání přiznání se určitě setkávala s kýženými výsledky.

Přesto si však jeho mozek z krátkých útržků spánku vzal zřejmě dost na to, aby mohl dále fungovat. Ospalost postupně slábla, začínal ho zajímat svět kolem. I když se neměl moc na co dívat: nekonečný oceán a nad ním obloha s kupovitými oblaky, zespodu tak rovnými, až vypadaly jako seříznuté. Oblaka byla vysoká, jejich základny tmavé, ale stěny oslnivě bílé. Mezerami mezi nimi prozařovalo slunce. Stíny mraků vytvořily na mořské hladině rozlehlou mapu světlejších a tmavších ploch. Vypadalo to o něco optimistič-těji než ocelová obloha a déšť v Oslu.

V dálce zahlédl nehybnou loď, a když se k ní přiblížili, na opačných stranách v jedné linii s ní rozeznal ještě dvě. „Torpédoborce,“ zakřičel pilot do hluku vrtule, když sledo-val Peteův pohled. „Hlídají místo nehody!“

„Proč jsou tak daleko?“ zakřičel Pete a otáčel hlavu dozadu za lodí.

„Nařídil to kapitán pátrací skupiny, aby nerušily sonary pátracích lodí!“

„Aha!“ Znovu si připomněl neobvyklý fakt, že kosmickou loď teprve hledají. Právě vletěli do oblasti, v níž by měla podle záchranných týmů ta ztracená loď ležet. Moře v něm začalo vyvolávat jiné pocity. Pod každým nevinně vypadají-cím kouskem hladiny mohla být ukryta Odyssey.

„Kolik lodí je na místě nehody?“ zvolal na pilota.

„Když jsem odlétal, tři. Tristan, Sunday Princess a DF--500. Na cestě je Bethany. Sunday Princess dorazila na místo první. Je to výzkumná loď Australského ústavu pro mořskou biologii. Jeho vedení poskytlo tuhle nově vybavenou loď na záchranné práce. K vyplutí je připravena v perthském přístavu také nákladní loď s podmořskou stanicí Alpha, pro kterou je Sunday Princess podpůrnou lodí.“

Důrazně přikývl, aby nemusel křičet, že rozumí. Naklonil se dopředu a snažil se v dálce rozpoznat nějaké ze zmíněných plavidel. To však bylo zbytečné. Vrtulník náhle změnil směr a loď, již poměrně blízká, se mu dostala do zorného pole. Brzy dokázal rozeznat i nápis na jejím boku: Sunday Princess.

Je obrovská, pomyslel si, když klesali na přistávací plochu. Viděl množství lidí na palubě jako maličké postavičky, některé stojící, některé pobíhající. Zarazila ho nezvykle vypadající zařízení na zádi lodi, než mu svitlo, že jsou to deepflighty – podmořská plavidla nové generace. Vláda nasadila na tento úkol nejnovější a nejlepší techniku. S pohledem upřeným na jeden z jeřábů, který měl za úkol spouštět různá zařízení na vodu, pozoroval, jak se klesání helikoptéry zpomaluje, téměř zastavuje. Nakonec pocítil její měkké dosednutí.

Vítej opět na palubě, Pete, řekl si. Neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin od chvíle, co opustil plošinu jiné záchranné lodi.

2. kapitola

Principiálně předvídatelné

Se zpomalujícími se otáčkami nesnesitelný hluk konečně slábl, ale otevřením dveří nabral na intenzitě. Pete pocítil nechuť vyjít ven, do ruchu, slunce a větru, kde se to jen tak hemžilo lidmi. Pak si všiml, jak k helikoptéře rychlým krokem, či spíše během, míří trojice mužů.

„Pan Murray?“ zvolal muž v čele trojice. „Jsem poručík Samuel Forbes a jménem celého záchranného týmu vás srdečně vítám na palubě Sunday Princess! Máte velké štěstí, ještě stihnete poradu!“

Poradu? K tomu mohl být podle Petea pouze jediný důvod. „Už ji našli?“ zeptal se a při těch slovech cítil chvění v útrobách.

Forbes vypadal překvapeně. „Ne, zatím ji nenašli.“

„Tak proč porada?“

Samuel Forbes ho buď v rachotu vrtule neslyšel, nebo si ho nevšímal. Vzal Peteovu cestovní tašku a vytrhl mu z ruky i batoh, načež obě věci přistrčil muži po své levici. Ten je odnášel pryč. Pete se za ním lítostivě díval. Vzhledem k tomu, že Odyssey je pořád nezvěstná a nic tedy bezprostředně nespěchá, očekával, že mu dovolí dát se po příletu alespoň trochu dohromady. Forbes ho však vyzval, aby ho následoval, a tak vykročil spolu s ním a druhým mužem. Ten měl na sobě uniformu námořnictva a u pasu zbraň.

„Na jakou poradu mě to vedete?“ obrátil se na Forbese znovu.

„Společná porada členů záchranných týmů a techniků Odyssey. Velká skupina konstruktérů a mechaniků přijela asi dvě hodiny před vámi. Cílem je vzájemně se informovat o hlavních aspektech záchranných prací a o možnostech kosmické lodi vydržet ponoření.“

„Kdo velí záchranné akci?“

„Kapitán Gregory Bennett.“

Vykročili na čtvrtou palubu. Forbes ho vedl spletí chodeb k výtahu. Vstoupili do něj a vyjeli nahoru. Krátce poté co vystoupili na nejvyšší palubě, jim vyšel vstříc další muž. „Doktor Murray?“ volal už zdálky. „Pojďte, právě jsme začali.“ Pete s nepříjemným pocitem přidal do kroku.

Forbes otevřel dveře do velké konferenční místnosti zářící novotou a čistotou. Kolem dlouhého stolu seděli téměř bez výjimky muži a všichni v oblecích. Pete v rozpacích přelétl pohledem své cestovní oblečení – tenkou šusťákovou větrovku, tričko s dlouhým rukávem, maskáčové kalhoty. Muž v čele stolu se však nad jeho oděním nepozastavil – naopak, z jeho tváře vyzařovala radost, že ho vidí.

„Jsem plukovník Cormac Sedgewick, koordinátor skupi-ny pátrající po Odyssey.“ Přistoupil k němu, podal mu ruku a potom se otočil ke zbytku sálu. „Tohle je Peter Murray, odborník na přežití v oceánských hloubkách.“

Pete kývl hlavou. Větší část osazenstva na něj hleděla neutrálně, zbytek, jak se mu zdálo, spíše s nevolí. Jen málo z přítomných vypadalo, že má méně než padesát roků. I v tomto ohledu se mezi nimi tak šestatřicetiletý přivandrovalec vyjímal. Forbes ho zavedl k poslednímu prázdnému křesílku u stolu a Sedgewick se vrátil k projektoru. Na stěnu se promítal obraz, satelitní snímek oceánu s bílými formacemi oblaků nad ním.

„Takže, jak jsem zmiňoval, než přišel doktor Murray, radiolokátory přesně zmapovaly poslední úsek dráhy Odyssey, její přelet atmosférou, a družice pravidelně snímkující povrch zachytily její dopad na vodní hladinu. Teď vidíte snímek z meteorologické družice NOAA 32. Po přiblížení…“ při těch slovech se uprostřed obrazu zjevil čtvercový výsek, který se zvětšil, pak znovu a zas, až dokud v záplavě modře nespatřili ostře ohraničenou bílou skvrnu s nezřetelným tmavým objektem uprostřed, „…jasně vidíme lokalitu impaktu. Souřadnice místa dopadu tedy známe přesně.“

Peteovým tělem proběhlo lehké chvění. Takže je to fakt, byť samozřejmě nepodezříval námořnictvo ze lži. Přesto však pro něj bylo definitivním potvrzením této neobvyklé události až zhlédnutí jejího záznamu na vlastní oči. Ta černá skvrna uprostřed je Odyssey, pomyslel si s úžasem. Jedenáct lidí, v okamžiku vzniku záběru určitě prožívajících nepopsatelnou směs úlevy a hrůzy…

„Místo nárazu leží dvacet kilometrů východo-severovýchodně od momentální pozice Sunday Princess. Sestupový profil lodě je dobře zmapovaný…“ obraz se změnil, nyní se na něm nacházela zářící křivka na černém pozadí, „…a pro-to umíme téměř s jistotou určit, ve které části mořského dna má Odyssey ležet. Ale sonary na daném místě nic neukazují. Prohlédly ho tři různé lodě a Tristan už prozkoumal celou uzavřenou oblast o průměru sto padesát kilometrů. Momentálně propátrává Tristan zvětšující se okruhy kolem místa dopadu.“

To je hloupost, pomyslel si Pete. Absolutní hloupost. Něco mají chybně, došlo k nějakému posunu ve vstupních údajích, ti blázni zbytečně zabíjejí čas hledáním v nesprávné oblasti, zatímco posádka Odyssey možná odpočítává poslední hodiny svého života…

Pete se už chystal promluvit, ale předběhl ho jeden z techniků. „Mluvíte o místě dopadu, ne o místě přistání,“ připomněl. „Šlo tedy o neřízený pád, nebo o přistání? Jaká byla rychlost střetu lodě s mořskou hladinou? Nemůžeme už na základě ní vyloučit možnost přežití posádky?“

„Zaznamenaná trasa Odyssey odpovídá v podstatě balistické dráze. Taková je však dráha programu nouzového sestupu, v případě že loď řídí autopilot. Během průletu atmosférou dosahovalo přetížení nejvýše 7 g, při dopadu představovalo přibližně 20 g. Dosednutí určitě nebylo pro posádku příjemné, ale pokud se nacházela na můstku ve svých anatomicky tvarovaných křeslech, nevidím důvod, proč by ho neměla přežít.“

Ze Sedgewickova vyjadřování Pete pochopil, že koordinátora pátrací akce sem dosadili z kosmického výzkumu, a nikoli z námořnictva. Ojedinělé, ale v tomto případě nijak překvapivé.

Ruku zvedl další ze sedících. „Pokud loď řídil autopilot, můžeme zvažovat, zda posádka nebyla mrtvá už před vstupem do atmosféry?“

„Autopilota musel někdo spustit,“ namítl Sedgewick.

Přihlásil se další. „Vyplývá z použití autopilota, že komandér i pilot byli oba současně vyřazeni z funkce?“

„My nevíme, zda loď skutečně řídil autopilot. Dráha tomu odpovídá, ale důkazy nemáme. Jak jsem říkal, Odyssey po dvacátém druhém září nevyslala žádnou telemetrii.“

„Dá se však předpokládat, že pilot by loď řídil mírněji,“ řekl jeden ze starších mužů. Určitě patřil k technikům.

„Co se dělo na Odyssey před přistáním a během něj, zjistí vyšetřování. My se máme soustředit na otázku, jak loď najít a zachránit ty, co přežili,“ zarazil je Sedgewick.

Pete se opřel. Vnímal nepatrnou změnu nálady v místnosti. Sedgewick ukázal další obrázek, trojrozměrný model dna v místech, kam měla Odyssey dopadnout, vyhotovený podle údajů nasbíraných sonary. Evidentně se na něm nenacházelo nic, co by připomínalo kosmickou loď. „Dno je v této oblasti velmi členité, což dost ztěžuje pátrání,“ vysvětloval. „Hloubka je také různá. Pohybuje se v rozmezí od sedmi set padesáti metrů do tisíce dvou set dvaceti metrů. Jde bezmála o půlkilometrové rozdíly. Tlak na dně má v závislosti na hloubce rozpětí od 7,36 megapascalů po 11,97 megapascalů.“

Padla otázka, která musela následovat: „Jaký tlak by měl podle předpokladů snést trup Odyssey?“

Sedgewick vypadal vážně. „Deset megapascalů.“

Pete svěsil hlavu a měl chuť si protřít či rovnou překrýt oči. Opět stroj na hranici svých konstrukčních možností. Další Dněpr, který může být pomaličku drcený. Jeho stěny se mučivě prohýbají dovnitř, svírají se, a pozoruje to úplně bezmocná posádka…

„A hloubka ve vypočítaném místě dopadu?“

„Devět set osmdesát metrů.“

Těsně nad hranicí údajné výdrže trupu. Problém byl v tom, že podle sonaru na daném místě loď neleží. Může být kdekoliv jinde. Někde výše… a právě tak i hlouběji.

Po krátké chvíli se ozval další z mužů: „Existuje nějaký způsob, jak by se Odyssey mohla pohybovat pod vodou?“

„Je to kosmická loď,“ namítl jiný technik zaraženě. „Zkonstruována byla na pohyb v kosmickém prostoru.“

„Není důležité, na co byla zkonstruována, ale co dokáže,“ oponoval první muž.

„Myslím, že jsme se nepochopili. Tah motorů má nastaven na manévry ve vakuu. Tlak unikajících plynů je tak slabý, že kdyby se někdo pokusil zapnout nějaký z jejích motorů v hloubce, jakou uváděl pan Sedgewick, nejenže by tím loď neuvedl do pohybu, ale po otevření ventilu by přes hrdlo trysky do spalovací komory vrazila vší silou mořská voda.“

Petea to zaujalo. „Mohla by přes motory voda proniknout dále do lodi? Do obyvatelných prostor?“

Technik se spolu s dalšími desítkami tváří obrátil k němu. „Ne. Spalovací komory jsou spojeny s čerpadly, která by tlak vody sice zničil, ale hned za nimi se nacházejí tlakové nádrže s palivem a okysličovadlem. Předpokládáme, že v nich by se voda zastavila.“

„A jiné možnosti pohybu?“ zajímal se kdosi na opačné straně stolu.

„Nejsou. Odyssey je odkázána výlučně na raketový pohon. Nemá aerodynamické – tedy v tomto případě hydrodynamické – manévrovací prvky.“

„Jinými slovy, měla by ležet tam, kam dopadla,“ řekl Sedgewick.

„Ale tam není,“ připomněl jeden z techniků.

Nastalo ticho.

Po chvíli Sedgewick vypnul projektor. „Má někdo ze záchranářů nějakou otázku na technika Odyssey, nebo opačně? Ano, pane Murrayi?“

Pete spustil ruku na stůl a nehleděl na nikoho konkrétního. Koneckonců, protože zmeškal představování, ani nevěděl, kdo je kdo. Postupně přejížděl pohledem po mužích, kteří podle jeho názoru patřili ke konstrukčnímu týmu.

„Na základě čeho,“ začal Pete pomalu, „předpokládáte, že i po tak dlouhé době, jaká uplynula od potopení, je posádka ještě naživu?“

Zdálo se, že tohle nečekali. Nakonec promluvil muž podle vzezření patřící spíše k administrativě, než k vývojářům a konstruktérům vesmírného plavidla. „No, kosmické lodě a ponorky jsou si přece dost podobné.“

Pete na něj zíral.

„Mají vlastní zdroje elektrické energie, v tomto případě jaderné reaktory. Jsou hermeticky uzavřené. Disponují bohatými zásobami vzduchu, potravin a vody – jak jste už jistě slyšeli, mise Odyssey byla plánována na tři měsíce, a přitom se vrátila už po měsíci. Kdyby záleželo jen na zásobách, astronauti by vydrželi ještě dva měsíce i více, protože loď měla samozřejmě rezervy. A hlavně, kosmické lodě i ponorky jsou stavěny na činnost v odlišném složení prostředí a v jiném tlaku, než panuje na povrchu Země. Mají dvojitý trup, který je chrání před nepříznivým tlakem tam venku.“

„Ponorky,“ řekl Pete stále pomalu a důsledně vyslovoval každé slovo, „jsou přizpůsobeny tomu, že na ně větší tlak působí z vnější strany. Ale kosmické lodě jsou zkonstruová-ny na větší tlak působící z vnitřní strany. Takže zatímco ponorky mají posílen vnější trup, u kosmických lodí to bude, předpokládám, vnitřní.“ Ty osle, dodal v duchu.

Nejen chlapík, který byl určitě z administrativy, vypadal vyjeveně. S těma tedy bude úžasná spolupráce, povzdechl si Pete pro sebe.

„Zajímalo by mě,“ znovu se rozhlédl po těch, kteří podle jeho mínění patřili k Odyssey, „jak vaši lidé přišli na to, že stěny kosmické lodi vydrží zvenku tlak deset megapascalů. Mám důvody obávat se, že toto číslo je dost zavádějící.“

„Po poradě dostanete všechny dostupné materiály,“ ujistil ho Sedgewick.

Když skončili, Sedgewick řekl: „Zůstaňte chvíli, pane Murrayi, pokud vás to neobtěžuje,“ a tak si Pete zase sedl. Kromě něj se k odchodu nechystal ještě Forbes a jeden další muž.

„Poručíka Samuela Forbese už znáte. Postará se o vaše pohodlí na palubě Sunday Princess. A teď dovolte, abych vám představil Taylora Clementse, hlavního inženýra, který vám přiblíží konstrukci a možnosti Odyssey. Pane Clementsi, tohle je Peter Murray, bývalý námořník, lékař a teoretik hloubkového přežití. Dosahuje vynikajících výsledků v problematice hlubokomořské záchrany. Pokud někdo dokáže zaručit, že se posádce Odyssey nic nestane, je to on.“

Ach, můj bože, pomyslel si Pete. A to říká po tom, co se stalo Dněpru. Není možné, aby o Dněpru nevěděl.

Forbes i Clements se na něj podívali s novým zájmem. „Mohl byste mi, prosím, objasnit, co zahrnuje práce teore-tika hloubkového přežití?“ požádal ho vrchní inženýr. Neříkal to ironicky, byl to jen prostý zájem od někoho, kdo se s tímto pojmem ještě nesetkal.

„Na základě individuálních podmínek při havárii ponor-ky vypracuji postup záchranné operace, aby se co nejvíce zvýšily šance, že se posádka dostane živá do bezpečí.“ Věděl, že tím jim toho moc neřekl, ale vysvětlit v krátkosti, v čem Peteova práce spočívá, bylo těžké.

„Takže vy vypracujete plán, ale osobně námořníky nezachraňujete?“ ujišťoval se Clements.

Osobně. Sestup do hlubin. Temnota, žádný kyslík… tlak. Drtivý tlak. Musel vynaložit větší úsilí než obvykle, aby tyto obrazy v duchu potlačil. „Ne.“

Nikdo z dvojice se už na nic neptal. Pete očekával, že nyní dostane dokumentaci, ale místo toho se na něj obrátil s otázkou Sedgewick: „Proč podle vašeho názoru tu loď neumíme najít?“

Pete se mu podíval přímo do očí. „Protože nastala chyba v určení místa dopadu.“

Sedgewick zavrtěl hlavou. „Takovou možnost jsme vyloučili mezi prvními. Přistání zpozorovalo nezávisle dvanáct družic, sestup byl sledován mnoha radary. Jsme si zcela jisti, že loď dopadla na těchto souřadnicích.“

„Pokud tam Odyssey dopadla,“ řekl Pete, „tak tam je.“

„Mě zajímá, proč tam není.“

„Jinými slovy, ptáte se, jestli neznám způsob, jakým se kosmická loď může z místa svého dopadu teleportovat do jiné části oceánu.“

Oba muži se neklidně zaškaredili. Sedgewick si složil ruce před sebe a přešel k jinému tématu: „Jak velká je pravděpodobnost, že Odyssey zůstala nepoškozená?“

„To se nedá odhadnout, dokud ji nenajdeme.“

„Nedá?“

„Abych to uměl vyhodnotit, potřebuji znát hloubku, charakter dna v daném místě, úhel, v jakém loď spočívá, viditelné poškození jejího povrchu, profil okolí, musím vědět, jestli zůstala v poloze, v níž dopadla, nebo se ještě odrazila či převrátila a až poté znehybněla. To vše může hrát klíčovou roli v přežití posádky.“

Forbes vyslal otrávený pohled, jakoby chtěl říci: K čemu tu toho chlapa vůbec máme?

„Já havarovaná plavidla nevyhledávám,“ dodal Pete. „Většinou mě zavolají k ponorce, u které je již známá lokalizace, a na základě toho hledám způsob co nejrychlejší a nejbezpečnější dopravy posádky na hladinu. Na vyhledávání pohřešovaných plavidel se specializuje moje kolegyně Naomi Reesová, která, doufám, přijede už brzy.“

Sedgewick nezaujatě poznamenal: „Paní Reesová nepřijede.“

„Prosím…?“

„Není naplánován příjezd žádného dalšího odborníka. Vy jste byl poslední.“

„Ale… můj tým…“ Petea to absolutně zaskočilo. „Kde jsou ostatní? Proč nepřijedou?“

„Lituji, pane Murrayi, na to se musíte zeptat kapitána Bennetta. Mně prostě oznámili, že nikoho dalšího už neočekáváme.“

„V pořádku.“ Pete vstal. „Pokud už ode mě nic nepotřebujete, jdu se ho na to zeptat.“ Podíval se na Forbese. „Můžete mi prosím ukázat cestu do Bennettovy pracovny?“

Forbes si vyměnil pohledy se Sedgewickem a koordinátor mírně přikývl. „Jak si přejete,“ řekl Forbes. „Následujte mě.“

Vykročili do bludiště chodeb a palub. Zakrátko však zastavili přede dveřmi, u nichž k Peteovu velkému překvapení stála dvojice námořníků. Ozbrojených. Na dveřích byla jednoduchá jmenovka: kpt. Gregory Bennett. Forbes se zastavil opodál v chodbě a čekal, co Pete udělá. Od něj se žádná pomoc očekávat nedala.

Pete se odhodlaně otočil ke kamenné tváři jednoho ze členů ochranky. „Jsem doktor Peter Murray a rád bych mluvil s kapitánem Bennettem.“

„Jste ohlášen?“ zeptal se námořník stroze.

„Copak je to nějaký britský král?“ rozčílil se Pete.

„Dávejte si pozor na jazyk, pane Murrayi,“ pronesl druhý.

„Heleďte…“ Peteovi to připadalo tak absurdní, až čekal, že se každou chvíli probudí. Pracoval na spoustě záchranných lodí, ale žádná neměla kapitána střeženého ozbrojenou ochrankou. „Jsem civilní pracovník a byl jsem sem pozván. Teď se však ukazuje, že mám pracovat za podmínek, na kterých jsme se nedohodli. Musíme si tohle nedorozumění vyjasnit.“

První námořník vešel dovnitř a brzy se vrátil. „Kapitán vás přijme,“ oznámil tónem, který jasně naznačoval: máte velké štěstí.

Gregory Bennett byl nevýrazný, nijak neobvyklý muž. Nevstal a nepodal Murrayovi ruku, jen ho zpoza svého stolu vybídl k usazení na židli naproti sobě. Pete se posadil a řekl, proč přišel. „Jsem týmový hráč,“ zakončil. „Já, Naomi Reesová, Erin Davisonová a Lou Tanner jsme dosahovali dobrých výsledků jen jako tým.“

Bennett hleděl do obrazovky svého počítače. „Podle mých informací všichni členové vašeho týmu odmítli účast z rodinných nebo zdravotních důvodů.“

„Zdravotních?“ zareagoval Pete. Včera byli ještě všichni v pořádku. Alespoň fyzicky.

„Ano. Svěřím vám důvěrnou informaci, ale vzhledem k tomu, že jste blízký přítel slečny Davisonové, máte právo vědět, že před několika hodinami byla hospitalizována na psychiatrii.“

„Cože…“ dostal ze sebe Pete a víc nic. Hlavou mu opět probleskly myšlenky a pocity v hotelovém pokoji před Athertonovým telefonátem. Necítil se tehdy zrovna nejlépe, ale zhroucení… Pak si však uvědomil závažný rozdíl mezi sebou a Erin. Slyšel sice popisy, ale neviděl následky na vlastní oči. On nebyl dole. Nikdy nebyl dole.

„Bohužel, i to se stává,“ řekl Bennett. „Jak podivuhodně propletené jsou příčinně-následkové vztahy… jediná konstrukční chyba se stala důvodem hospitalizace odbornice na ponorky.“

Bennett vstal a popošel k velkým oknům. Na obloze stále zdánlivě nehybně visely kupovité mraky. „Kvantové jevy,“ říkal, jako by zapomněl, že tam Pete je. „Obdivuhodný chaos řídící naše životy. Náhodné fluktuace mohou vyvolat řetězovou reakci s nedozírnými důsledky. Podobně se vyvíjí počasí. Stačí, že člověk kýchne a uvede tím do pohybu molekuly vzduchu, které uvedou do pohybu další a ty zase další… a na opačné straně Země nakonec může vzniknout ničivý orkán.“

Pete se začínal cítit nepříjemně. Visel pohledem na Bennettovi, který hleděl na majestátní mraky, třel si bradu a budil tím dojem, že je v hlubokém zamyšlení. „Ale počasí, alespoň v principu, je předvídatelné.“

Ztichl. Minuty se vlekly, až si Pete nakonec tiše odkašlal. Pomohlo to. Bennett se otočil k němu. „Můžete jít, pane Murrayi,“ promluvil hlasem, v němž nezůstala ani stopa po předchozím zasnění.

3. kapitola

Lagrangeův bod

Forbes musel na chodbě čekat ještě chvíli, dokud Pete nepoužil toaletu. Petea zajímalo, jestli se Forbes zmíní o Bennettovi, nebo jeho odběhnutí využije jako záminku k zapomnění. Vyhrála druhá možnost. Sotva vykročili, Forbes začal s představováním Sunday Princess: „Paluby jsou číslovány shora dolů. Obytné kóje zabírají pátou a šestou palubu, pod nimi je paluba sloužící pro řízení a kontrolu technického vybavení lodi. Palubu dva a tři tvoří laboratoře, čtvrtou palubu kuchyň, jídelna, společenská místnost a sklady zásob a potápěčské techniky. Osmá paluba je strojovna.“

Výtah s tichým cinknutím zastavil na šesté palubě. Chodby tu byly užší a zdálo se, že i tmavší. Žádná okna. Forbes odemkl jedny z nahusto vsazených dveří.

Když Pete sloužil u námořnictva, měl na domovské základně každý svoji skříňku. Tahle místnost byla větší než ona, ale ne o moc. Dvě třetiny její plochy zabírala pryčna, na které poznal svůj batoh a tašku. Nad palandou visela jediná police. Po pravé straně postele stál miniaturní noční stolek a mezi hranou postele a stěnou zůstala mezera široká akorát tak na to, aby do ní člověk mohl spustit nohy.

Forbes si všiml, jak se Pete zašklebil. „Máme problémy s prostorem,“ omlouval se. „Určitě jste slyšel, že Sunday Princess právě vyplula na oceánografickou expedici, když ji AMIS[1] přesměroval na místo nehody. Na palubě jsou vědci, ke kterým se přidali záchranáři a inženýři Odyssey, takže jsme tu dost natěsnaní. Vy máte ještě štěstí. Některé techniky a potápěče jsme museli ubytovat do kajut výzkumníků. Vedení hodlá poslat vědce na pevninu hned, jak na to bude mít potřebné kapacity.“

„Nemohou být vědci užiteční při pátrání?“

„Mořští biologové?“ řekl Forbes hlasem, z něhož se dalo vyčíst: žertujete? „Biochemici?“

„Ti ne, ale oceánografové a podmořští geologové možná ano.“

„O tom rozhodne Sedgewick,“ uzavřel Forbes. „Koupelna je támhle. Nechám vás o samotě, nebo chcete absolvovat obhlídku a seznamování?“

Pete si v krátkém zamyšlení přejel rukou po vlasech a pak posunul brýle na nose. Cítil se překvapivě čile. „Obhlídku.“

Forbes mu předal klíčky a oba vykročili na palubu, kterou měl Pete z jiných plavidel zafixovanou jako „promenádní“. Mohutný kupovitý oblak právě odkryl slunce. Otevřenou palubu zaplavilo ostré světlo, odráželo se od hladiny, podlahy, přístrojů, lidí. V dálce uviděl další loď, slyšel hluk nízko přelétávajícího letadla. Prohledávají i hladinu kvůli možným olejovým skvrnám, plovoucím troskám a podobným stopám, pomyslel si Pete. Forbes ho vedl k přístrojové části lodi, jeřábu na spouštění miniponorek, obrovskému navijáku s ocelovým lanem a nakonec vyvýšené plošině, na níž se vyjímalo zvláštní zařízení. Bylo asi sedm metrů dlouhé, dobře hydrodynamicky tvarované a plné oblin, díky čemuž půso-bilo doslova hypermoderně. Po obou stranách trupu čněly jemně prohnuté elevony. Pete zpozoroval, že na opačném konci paluby má tento stroj své dvojče.

Forbes vykročil k jednomu z mužů. „Pane Murrayi, tohle je Phil Dalton, vedoucí odpovědný za všechny ponory, které se z paluby Sunday Princess uskuteční. Pane Daltone, Peter Murray, odborník na přežití v hloubkách.“

„Phil,“ podal mu ruku.

„Pete,“ potřásl jí.

„Právě jsem naše zařízení ukazoval slečně Reynoldsové,“ pokynul rukou směrem k ženě stojící opodál. „Pokud jste se ještě neseznámili…“

„Phile!“ přerušil ho ženský výkřik. Pete se ohlédl a viděl, jak se k nim řítí platinová blondýnka s vysokou a přímo nádhernou postavou. Vynikala i tím, že na rozdíl od většiny lidí pohybujících se na palubě na sobě neměla uniformu ani kombinézu, ale přiléhavé tričko a kratičké šortky. Absolutně by do tohoto prostředí nezapadala, nebýt skutečnosti, že ruce měla od oleje a utírala si je do špinavého hadru. A také nebýt jejího rozzlobeného výrazu a křiku. „Phile, vždyť jsem zdůrazňovala, že rotory ne!“

Dalton se k nim otočil s omluvným úsměvem. „Abigail Fosterová, pilotka ponorek typu Deepflight Nextar.“

„Phile, montáž rotorů zpět trvá čtyři hodiny. Jasně jsem řekla, že rotory ne.“

„S Abby řešíme problém kavitace vrtulí deepflightů. Nevíme proč, ale nabírají příliš rychle obrátky,“ otočil se k nim Dalton znovu.

Abigail Fosterová si až tehdy uvědomila, že zde není jen ona s Philem. Její pohled se zastavil na Peteovi. „No ne. Pan Murray?“

„Jen Pete, prosím.“

Abigail Fosterová si ještě jednou důkladně přetřela dlaň hadrem a pak mu podala ruku. Potřásla mu pravicí více než srdečně. „To je úžasné. Jsem moc ráda, že tě poznávám, zlatíčko! Tolik jsem toho o tobě slyšela!“

Pete se usmíval, ale ve skutečnosti klesal na duchu. Myslí mu opět proletěl Dněpr, který pravděpodobně přinese rychlý konec legendám o hrdinských činech Petera Velkého. A kéž by to byl jen jediný důsledek.

„Říkej mi Abby, zlatíčko,“ řekla.

Vypadala oslnivě. Měla hladkou tvář, žádná znaménka, pigmentové skvrny či jiné chybičky. Svou přítomností a oblečením navodila atmosféru bazénů, slunečníků a opalovacích krémů roztíraných po bezvadných tělech. Ale právě to na něj působilo zraňujícím dojmem, protože nebyli uprostřed žádné dovolenkové pohody a možná kdesi docela blízko několik na smrt vyděšených lidí bojuje o doušek vzduchu.

Pete se nepatrně otřásl.

Všiml si, že ho zdálky pozoruje druhá žena, ta, které se Dalton věnoval předtím, než se na něj vyřítila Abigail. Byla to tmavovláska, třicátnice drobné, útlé postavy. Vedle Petea však nebylo těžké vypadat útle. Měl široká ramena a nějaké to kilo navíc, i když břicho mu nepřečnívalo a tuk se výrazně nekupil ani na jiných běžných partiích – jako by se rovnoměrně rozmístil po celém těle a způsobil jeho nepatrné zhrubnutí. Slečna Reynoldsová, připomněl si v duchu, překvapen, že si to jméno pamatuje na první dobrou. Myslel, že na jeden den měl nových pojmů a jmen dost na to, aby je přestal zaznamenávat.

Abby a Phil se opět pustili do řešení problému kavitace, přičemž Abby argumentovala hlasitým, ale ne skutečně naštvaným tónem, zatímco Phil smírným. Forbes postával opodál. Tmavovláska vykročila k Peteovi. „Zajímavé zařízení, ne?“ ukázala na Deepflight Nextar.

„To tedy je,“ přisvědčil Pete.

„Vůbec se nepodobá ponorce.“

„Je to ponorka, ale na jiném principu. Pokud to přirovnám k leteckým technologiím, všechny starší ponorky můžeme označit za vzducholodě. Nadnášel je fakt, že byly lehčí než okolní prostředí. Deepflight však představuje něco jako letadlo. Není lehčí než voda, ale má obdobu křídel. Nadná-šet ho bude vztlak.“

Tmavovláska na něj překvapeně zírala. „Pracujete s ponorkami?“

„Tak trochu. Jsem specialista na přežití v hloubkách.“

„To je něco jako ponorkový záchranář?“

Pete si v duchu povzdechl. Zažíval to znovu a vždy, na každé lodi, na každé záchranné akci. Všichni neznalí se ptali, nebo, což je horší, rovnou předpokládali, že vytahuje lidi z potopených plavidel.

To by však Pete dělat nemohl.

„Ne, to je něco jiného.“ Hleděl kamsi přes její rameno.

Sklopila oči, ale zakrátko je zase zvedla. „Já jsem Maggie Reynoldsová, psycholožka.“

„Psycholožka?“ Teď byl pro změnu překvapen Pete.

„Specializuji se na zvládání stresových zátěží a na posttraumatické stresové poruchy. Zavolali mě sem zřejmě proto, aby posádka Odyssey po záchraně…“ nemusela doříct.

„Jste poprvé na záchranné lodi?“

„Ano. Všechno je tu pro mě nové,“ nervózně se usmála.

„Možná vás povzbudí, že ani já tady nikoho neznám. Měl jsem stabilní kolegy, jenže…“ také nedokončil. Zasekl se s pohledem upřeným do její tváře. Vzpamatoval se až po chvíli. „Promiňte. Úplně jsem zapomněl – Peter Murray, ale říkejte mi Pete.“

Vtom mezi ně vpadl Dalton ohlížející se za vzdalující se Abby. „Doufám, že do zítřka bude to plavidlo pojízdné. Už se strašně těším, až tě přivítám na palubě, Pete.“

Polkl. „Promiňte, ale já ne…“

„Musíš být na Abby hodný,“ řekl mu důvěrně. „Je jediná, kdo umí ty zázraky řídit.“

Pete se opět chystal říct, co chtěl, protože ze zkušenosti věděl, že je lepší udělat to dříve než později, aby s ním nedejbože nezačali počítat jako s jedním z potápěčů. V tu chvíli je však všechny zarazil hluk helikoptéry přelétající nepřirozeně nízko nad lodí. Nezdálo se, že plánuje přistát. Měla na sobě velké logo, které Pete nepoznával. „Co to znamená?“ zvolal do větru vyvolaného její vrtulí.

Dalton zkřivil tvář. „To jsou ty novinářské hyeny.“

„Reportéři?“

„Jo.“

„Jak je to možné?“ zeptal se Pete hledě přitom na Maggie, která si uhlazovala rozfoukané vlasy. „Nejsme v uzavřené oblasti?“

„Jsme, ale vláda nedávno přijala novelu zákona, podle které proti nim nikdo nic nezmůže. Nanejvýš je smíme sluš-ně upozornit, že ruší pátrání. Je to na infarkt.“

Pete sledoval stroj vzdalující se po obloze. „A není nehoda Odyssey náhodou tajná?“

„Žertujete? Sestup Odyssey zaznamenali asi všichni radioastronomové v Austrálii a viděly ho i civilní družice. Pokusem o utajení by námořnictvo sklidilo akorát veřejnou kritiku a posměch.“

„Nepoznal jste to logo?“ zeptal se Forbes s pohledem upřeným na helikoptéru v dálce.

„Ne. Já se na televizi skoro nedívám,“ odvětil Pete.

Dalton i Forbes na něj hleděli překvapeně.

„Sleduju jen historické filmy,“ vysvětlil, „a ty ve vysílacím programu bývají zřídka.“

„Historické? To je dost vzdálené potápěčské technice,“ poznamenal Forbes.

„Při něčem člověk relaxovat musí,“ pokrčil rameny Pete. Ano, při něčem, co v mezích možností ani trochu nepřipomíná hlubiny. Historie… a pokud jde o pohyb, tak hory. Zdolávání štítů. Jeho bývalá manželka Marsha těžko snášela, že se jeho představa odpočinku neslučovala s ležením na pláži. Vzpomněl si na vrcholy… a vzápětí se mu do toho vetřela představa trojrozměrného profilu dna, jak ho viděl v konferenčním sále. Samé vrcholky a údolí. Dno je v těchto místech velmi členité. A v členitém terénu…

„Jak velká je Odyssey?“ obrátil se na Forbese náhle.

Svraštil čelo. „Sto dvanáct metrů na délku, maximální výška dvaatřicet metrů, hmotnost kolem čtyř set tun.“

Samozřejmě, celá loď se za výčnělek zobrazený sonarem ukrýt nemůže. Ale část…

„Omluvte mě,“ řekl Pete překvapené skupince složené z Forbese, Daltona a Maggie. „Prohlídku dokončíme později. Musím si něco ověřit.“

O deset minut později, v místnosti, která až na velké obrazovky připomínala radiotelefonickou komoru, poslouchal Clementsovy instrukce: „Tady máte všechny snímky uzavřené oblasti ze dne pádu Odyssey. Rozdělili jsme je podle jednotlivých satelitů – NOAA 32, NOAA 33, NOAA 38, Meteosat 15, 17 a tak dále. Celkově devatenáct družic a tisíce záběrů. Nevím, co přesně hledáte.“

Poděkoval mu a Clements se vzdálil. Pete nejdřív vyhledal nejlepší snímek, ten, který viděl na poradě, a nechal soubor s ním otevřený. Následně si zobrazil záběr přilehlé oblasti. Kromě světlého zákalu v levé části, způsobeného oblakem, viděl jen jednolitou modř otevřeného oceánu. Chvíli se na něj díval, pak ho zavřel a otevřel další tmavomodrý čtverec. Další. A další. Kajuta neměla okna, ale na chodbě, do které zůstaly pootevřené dveře, se po určité době rozsvítilo umělé světlo. Pete zaregistroval, že Forbes se na něj dvakrát přišel podívat, a pak hned zase odešel. Jinak ztratil představu o čase. Nevěděl, jak dlouhou dobu strávil soustředěním se na fotografie, když najednou uslyšel vrznutí dveří a unaveným zrakem zpozoroval slabý nárůst světla. Obrátil se. Ve dveřích stála tmavá mužská postava jako silueta oproti světlejšímu pozadí chodby.

Pete si promnul oči. Podíval se na hodinky – půl desáté. Slušné. I tak však nevěděl, komu by mohl natolik chybět, aby se ho vydal hledat. K tomu, aby ho někdo sháněl, mohl být pouze jediný možný důvod, ale ten to nebyl. Mlčící postava ve dveřích nevyjadřovala žádnou známku naléhavosti. Naopak, opírala se o zárubeň zcela nenuceně.

„Otočte se k obrazovce,“ promluvil muž. Nebylo v tom nic velitelského, spíše návrh než rozkaz. Pete to však i tak bez váhání udělal. Sám netušil, proč se muže ve dveřích nezeptal, kdo je a co od něj chce. Neuměl vysvětlit ani to, proč poslechl i jeho následující pokyny. Prostě si řekl, že mu nemohou uškodit.

Na monitoru byl právě zobrazený výchozí záběr, snímek se zpěněnou vodou a černým tělesem uprostřed. „Zvětšete si ji.“ Pete stiskl zoom. „Ano, ještě. Ještě.“ Pete držel tlačítko zvětšení, dokud celou obrazovku nezaplavila bílá a centrální objekt se nerozložil na velké jednobarevné čtverečky.

„Teď se podívejte dolů. Ne na snímek – na lištu,“ pokračoval muž. Pete tam upřel zrak.

„Vpravo. Ještě více vpravo. Co tam je napsáno?“

„Rozlišení deset metrů na pixel,“ četl poslušně Pete.

„Výborně. Nyní se podívejte na těleso ve středu. Co vidíte?“

Pete viděl tmavé čtverečky, ale každý jiného odstínu, takže se od sebe daly navzájem rozlišit. Bylo jich… jedenáct. Rozlišení deset metrů na pixel… jedenáct čtverečků v nepřerušované řadě. Pochopil.

Cítil, že toto je jedna ze vzácných příležitostí, kdy se zřejmě nezdrží nadávky. Hodil sebou dozadu, až se opěrka pohyblivého křesla zřetelně prohnula, vjel si do vlasů na spáncích. Za sebou zaslechl tichý smích.

„Jsem rád, že se dobře bavíte mými čtyřmi hodinami zbytečné dřiny,“ zavrčel Pete, aniž by se ohlédl.

Slyšel, jak neznámý vstoupil dovnitř. „Já se nesměju vám.“

„Pořád nechápu, jak jste věděl, co hledám. Že zjišťuju, zda Odyssey nespadla do moře ve více kusech.“

„Už vás nějaký čas pozoruji,“ řekl muž. „A kromě toho, je to dost logické řešení. Loď havarovala, ale nenašla se… možné vysvětlení je, že to, co vidíme na snímku, není celé těleso, pouze menší část, a vy hledáte na hladině stopy ostatních. Jen jste si bohužel neuvědomil, že ústřední snímek v sobě nese důkaz, že loď je na ní celá. Ale nevyčítám vám to. Všichni jsme ve velkém napětí, a už jsem slyšel padnout i mnohem šílenější závěry.“

Byl už téměř v úrovni Peteova křesla, a tak se mu Pete mohl podívat do tváře. V modrém světle obrazovky se toho moc rozeznat nedalo, ale i tak ho nepoznával. Určitě nebyl na poradě, ale už jen podle způsobu jeho vyjadřování mu začalo svítat. „Jste matematik? Logik?“

„Těsně vedle,“ usmál se. „Fyzik. Mé jméno je Ralph Curtis.“

Fyzik. V Peteovi to vyvolalo závan neklidu, vzpomínku, kterou by raději nevytahoval.

„Peter Murray, specialista na hloubkové přežití.“

Na rozdíl od většiny jiných lidí, Ralph Peteovo zaměstnání nijak nekomentoval ani se nevyptával. Pete byl rád. „Patříš k týmu Odyssey?“

Ralph se opřel o zeď, ačkoli byla plná přístrojů. „Záchranáři snad nepotřebují fyziky?“

„Potřebují,“ uznal Pete, kterému se okamžitě vybavil tlak. Tlak vody je vlastně čistě fyzikální záležitost. Čímž nicméně neztrácí na své děsivosti. „Ale nikdy předtím jsem tě neviděl, takže se ptám.“

Ralph přikývl. „Ano. Za jiných okolností jsem členem vyšetřovacích komisí pro havárie kosmických stanic a lodí, teď ale ne, protože jsem sám angažován do mise Odyssey. Podílel jsem se na přípravě fyzikálních experimentů na její palubě a patřil jsem také k týmu, který tyto pokusy během letu koordinoval ze Země.“

„Aha, takže od tebe se konečně dozvím, co bylo cílem mise Odyssey? Tomuhle tématu se všichni kompetentní doteď vyhnuli.“

„Vyhnuli?“ zasmál se Ralph. „To asi nebyl záměr. Není to tajné. Spíše nezajímavé pro veřejnost.“

„Věda?“

„Ano. Obyčejná suchá věda. Experimenty v beztížném stavu, průzkum meziplanetárního prostoru ve Sluneční soustavě.“

„Zkoumali v tom prázdném prostoru i něco jiného?“

„Co konkrétně?“

„Nevím. Já nejsem fyzik ani astronom. Něco hmotného, nějaké horniny…“

„Vím, kam tím míříš,“ prohlásil Ralph. „Odyssey havarovala, ačkoli dříve bylo podle jejího hlášení vše v naprostém pořádku. Jak by to pokračovalo ve filmu? Vyšetřovatelé by zjistili, že nějaký člen posádky, který vystoupil na povrch Marsu, byl zabit a nahrazen mimozemšťanem schopným měnit podobu. V průběhu letu mimozemšťan vyřadil i ostatní astronauty a teď se chystá na rozmnožení a invazi celé planety, nemám pravdu? Pouze čeká, než najdou a otevřou loď…“

Pete se znechuceně odvrátil. „Na Marsu nebyla. To bych postřehl, i když se o kosmonautiku nezajímám.“

„A co takhle nějaký malý asteroid, který cestou sebrali k podrobnému zkoumání, a který obsahoval nebezpečný virus schopný ovládat lidskou mysl?“

„Moc vtipné,“ zamrmlal Pete.

„Přiznej, že jsi o vetřelcích alespoň chvíli uvažoval.“

„Tak fajn, i taková možnost mě napadla,“ přiznal Pete. „Co si má člověk myslet, když bezchybně fungující kosmic-ká loď najednou přestane komunikovat a zřítí se do oceánu? Ale hned jsem to zavrhl.“

„To jsi udělal dobře,“ řekl Ralph. „Protože nic z okolního prostoru, ani jediné zrnko prachu, neproniklo dovnitř Odyssey. A také z ní nikdo během mise nevystoupil ven.“

„Kam tedy letěla?“ zeptal se Pete. Taková izolace mu připadala divná. Myslel, že kosmické mise jsou k tomu, aby sbíraly vzorky vzdálených těles.

Ralph si povzdechl. „Veřejnost je přesvědčena, že pokud kosmická loď není na oběžné dráze kolem Země – což Ody-ssey nebyla –, tak musí letět z bodu A do bodu B, přičemž v bodech A i B by mělo něco být.“

„A v případě Odyssey nebylo?“

„V bodě A ano, to byla Země. Ale v bodě B nic. Respekti-ve tak řídká hmota, že podle našich měřítek se dá považovat za čisté vakuum.“

Ralph se odmlčel. V Peteovi rostla zvědavost, ale nepochyboval, že přesně toho se fyzik přerušením výkladu pokouší dosáhnout. „Tak dobře,“ řekl, když už ticho začínalo být nesnesitelné. „Objasníš mi, prosím, proč Odyssey letěla do bodu B, když v něm nic není?“

„Protože bod B je Lagrangeův bod.“

„Z toho jsem nezmoudřel.“

„Já vím,“ vzdychl Ralph. „Nenajde se tu kus papíru? Vysvětlím ti to, ale lepší by bylo, kdybych při tom mohl kreslit.“

„Zkusím to pochopit i bez toho,“ řekl Pete.

„Oukej. Uf…“ Na fyzikovi byla poprvé vidět určitá bezradnost. „Říkají ti něco Keplerovy zákony?“

„Něco,“ přikývl Pete.

„Keplerovy zákony jsou o tom, že čím je těleso blíže Slunci, tím musí obíhat rychleji, pokud se chce na dané dráze udržet. V každé vzdálenosti od Slunce existuje jen jedna hodnota rychlosti, při níž je těleso na stabilní kruhové dráze. Při zmenšení této rychlosti se objekt po elipse přiblíží ke Slunci, při jejím zvětšení se od něj po elipse vzdaluje. Ještě stíháš?“

„Jo,“ přisvědčil Pete. Problesklo mu hlavou, co by tento muž řekl na to, že i on se kdysi pokoušel stát fyzikem a zbyt-ky elementárních znalostí na něm ještě drží.

„To je důsledek gravitace Slunce, jenže Slunce není jediné těleso ve Sluneční soustavě, které má nezanedbatelnou gravitaci. Jsou zde samozřejmě i planety. V blízkosti planet jejich gravitace převládá nad gravitací Slunce. A existují i určité vzdálenosti, ve kterých se planetární přitažlivost se sluneční vyrovnává.“

Pete neustále přikyvoval.

„Představ si těleso, které obíhá kolem Slunce ve větší vzdálenosti než Země, ale od Země se nevzdaluje. To by nešlo – na danou vzdálenost by muselo být pomalejší. Odstředivá síla by jinak převážila nad sluneční gravitací a těleso by spirálovalo pryč. Nestane se to pouze v jediném případě.“

„V jakém?“ zeptal se Pete.

Ralph se usmál – bylo vidět, že je ve svém živlu. „Když zvětšíme přitažlivou sílu, která na něj působí.“

„Jak?“ nechápal Pete.

„Vložíme mezi něj a Slunce ještě jeden objekt. Zemi.“

Pete zvedl obočí.

„V tom spočívá kouzlo takzvaného Lagrangeova bodu L2. Těleso zakotvené v tomto bodě obíhá Slunce na jedné přímce se Zemí. Z pohledu Slunce je přímo za Zemí, milion a půl kilometru od ní. Vůči Zemi se nehýbe, oběhne Slunce za stejnou časovou periodu jako ona. Při této rychlosti by ho to mělo vymrštit pryč, ale to se nestane díky gravitaci Země. Ta ho přidržuje na místě.“

Pete si na něco vzpomněl: „Není to náhodou stejný bod, ve kterém byl Webbův vesmírný teleskop, než přestal fungovat?“

„Ano, to je on,“ přisvědčil Ralph.

„Ale proč? Co je to za úžasnou výhodu být v Lagrangeově bodě? Je to stabilní místo, ale stabilní je přece i oběžná dráha kolem Země. Proč Odyssey nestačila ta?“

„Ano, v minulém století, kdy se všechny pokusy se stavem beztíže dělaly na zemské oběžné dráze, by to stačilo. Ale technika pokročila. Potřebujeme jemnější a přesnější měření a jevy, které nám zemská oběžná dráha neposkytne.“

„Například?“

„Například už jen samotný fakt, že i na oběžné dráze kolem Země je ještě atmosféra, která třením zpomaluje obíhající objekty a vytváří v nich mikroskopickou tíhu. Člověk ji ani nevnímá, ale pro experimenty takové citlivosti, jaké se dělaly na Odyssey, to bylo nevyhovující. Zato v bodě L2 je již tření opravdu velmi blízké nule. Dále, zemská oběžná dráha je přeplněná úlomky. Dá se na ní ještě najít bezpečná dráha, ale i tak by loď občas musela udělat manévr, aby se vyhnula kosmickému odpadu. Zapnutím motorů by však na palubě přerušila stav beztíže a vícedenní experimenty by zkrátka nemohly probíhat. Bod L2 se navíc nachází dost daleko od Země na to, aby světelný a rádiový šum planety nepřekážely přesným astronomickým pozorováním, které byly také náplní práce posádky.“

„Pak ale nerozumím, proč Lagrangeův bod, a ne kteréko-liv jiné místo ve Sluneční soustavě.“

„K tomu jsou hned dva důvody. Za prvé, jedním z úkolů Odyssey bylo měřit hustotu částic v magnetickém chvostu Země, jehož osa tímto bodem prochází. Za druhé, Lagrangeův bod je relativně blízko. Ať bychom zvolili jakoukoliv ji-nou dráhu, kromě oběžné, museli bychom se od Země vzdalovat. Ale v bodě L2 máš Zemi stále na dohled a vzdálenost od ní se nemění. Komunikace se Zemí je tak mimořádně jednoduchá a v případě problémů se dokážeš rychle dostat zpátky.“ Po krátké odmlce dodal: „Což se nakonec i stalo.“

Pete pochopil. Kosmická loď letící do bodu L2 je jako dítě, které dělá první samostatné kroky bez pomoci matky, připravené se kdykoliv vrátit do její bezpečné náruče.

„Softwarové vybavení řídicích počítačů Odyssey zahrno-valo i automatický let zpět na Zemi v případě některých velmi vážných poruch,“ řekl Ralph po chvíli. „A Odyssey přestala vysílat ještě před změnou dráhy. Z toho vyplývá, že její návrat mohl být jen reakcí počítače na havarijní situaci. Už v té době nemusel být nikdo z posádky naživu.“

„Nevěříš, že jsou naživu?“ zeptal se Pete.

„Ty ano?“ odpověděl Ralph otázkou.

Pete se zamyslel. Okolnosti nevypadaly příliš růžově… ale měl podezření, že jeho pohled na věc zkresluje Dněpr. Občas dokonce zapomínal, že je již na palubě lodi Sunday Princess v Indickém oceánu, a ne ještě na ruské záchranné lodi v Severním ledovém oceánu, že jedno drama skončilo, aby začalo další.

„Je pozdě,“ řekl Ralph. „A zítra nás možná čeká perný den.“

Ano, pokud ji najdou. A oni ji určitě najdou. Není možné, aby ji nenašli. „Rád jsem se s tebou seznámil, Ralphe,“ ozval se. Ale fyzik už byl pryč. Zůstaly pouze rozevřené dveře a žluté, žalostně umělé světlo dopadající z chodby na podlahu tmavé místnosti.

4. kapitola

Králička Hope a jedenáct supermanů

Peteovi se zdálo o vodní hladině. Díval se zdola na její vlnění, byl tím pohledem opojen. Vědomí mu plavalo v prolínajících se světlých a tmavých plochách, klouzal zaoblenými proměnlivostmi. Rovnoměrnost vln ho fascinovala. Celou jeho mysl v ten okamžik nevyplňovalo nic jiného, jen neustále prolínání. V pohybu vln objevil zvláštní formu klidu. Cítil, jak se mu tělem rozlévá neurčitý blažený pocit, a kdyby si ve spánku vzpomněl, že má tvář, pravděpodobně by na ní dokázal nahmatat úsměv. S každou vlnou jako by se nořil stále blíže k její podstatě, každá ho čím dál tím víc naplňovala. Ale po čase na čistý obdiv vlnící se hladiny padl stín. Nevěděl, co ho způsobilo, jen cítil, že něco přestalo být v pořádku. Něco se změnilo. Přejížděl pohledem neohraničenou mozaiku světlých a tmavých ploch… a nakonec pochopil.

Vlny jsou menší. Hladina se vzdaluje.

Pete se probudil.

Hleděl na strop kajuty, vzhledem k jejím rozměrům překvapivě vysoký. Dopadalo na něj světlo zvenku. Podle jeho modrého zbarvení usoudil, že svítá.

Nenašli ji. Tak zněla jeho první myšlenka. To, že spal celou noc nepřerušovaně, znamenalo jen jediné – i po dalších osmi hodinách hledání zůstávala Odyssey stále nezvěstná. Pravda, v noci byly možnosti průzkumu omezené. Snížily se o letadla pátrající po olejových skvrnách a plovoucích předmětech, ale záchranné lodě, mezi nimi i Sunday Princess, nadále pročesávaly sonary dno. To, že dosud neměly úspěch, by nazval… neuvěřitelným? Absurdním? Ani nevěděl, jak to pojmenovat. Jeho svět se otřásl a on se stával stále dychtivějším divákem vlastního života, čekajícím nějaké nepředvídatelné, ale přece logické vysvětlení.

Nasadil si brýle a obul se. Vyšel na chodbu, ale hučení zpoza dveří na jejím konci napovídalo, že sprcha je momentálně obsazena. Vrátil se tedy do kajuty, sedl si a zůstal vydán napospas myšlenkám. Takový stav neměl rád, a zvláště v posledních měsících ne. Někdo by si myslel, že ho nepříjemné pocity budou pronásledovat už od rozvodu s Marshou, ale ten přijal poměrně vyrovnaně. Spustily je až nenápadné náznaky v Gloriině chování, když si o víkendech brával dcerku k sobě.

Pete zvoní u dveří. Tento dům kdysi býval i jeho domovem, ale už ho dávno tak nevnímá. Nicméně domovem nemůže nazývat ani dvoupokojový byt v New Yorku, za který ho vyměnil. Tráví v něm málo času, velmi málo… Neví, čím to je, že se v posledních dvou letech tak rozmohla ponorková neštěstí. Nebo se jen snaží zdržovat na moři co nejčastěji a nejdéle?

Otevírá mu Grace, pomocnice v domácnosti, podle všech kritérií služebná. Vypadá, že neutrální výraz udržuje s vypětím všech sil. Petea to nepřekvapuje – Grace, kterou najali krátce předtím, než s Marshou začali žít odděleně, byla své paní vždy velmi oddaná. „Počkejte chvíli, pane Murrayi,“ řekne Grace a zní to lhostejně. „Gloria tu bude hned.“

Pete přikyvuje, a přestože nedostal žádnou výzvu, vstupuje dovnitř. Hala je velká, vzdušná, stejně jako ostatní místnosti v domě. Tak si to přáli, když ho stavěli. Marsha kvůli iluzi přepychu, Pete… kvůli tomu, aby mu nepřipomínal stísněné prostory ponorek?

Zvedne zrak ke schodišti, ale ví, že je to marné. Paní domu se neukáže. Klesne pohledem k oblouku, kterým se vchází do obývacího pokoje, právě včas, aby uviděl malé pestrobarevné tornádo řítící se k němu.

„Tatííííííííí…“

Nastaví ruce, chytne běžící holčičku a využitím její hybnosti s ní zatočí. Gloria zavýská radostí, když jí nohy letí metr vysoko nad mozaikovou podlahou. Pete koutkem oka zachytí Grace postávající u oblouku vedoucího do jídelny. Na scénu dojemného vítání nijak nereaguje.

Položí dcerku na zem a zaregistruje, že má na sobě šaty, ve kterých ji ještě neviděl. Ona mu však přistrkuje svůj malý ruksak. „Tati, koukej! Mám batoh s králičkou Hope!“

Pete se podívá na ruksak a pozná obrázek králice s dívčím tělem. Nějaká značka, po které dnešní děti šílí. Jak jen se někomu může podařit na takovou hloupost namotat celé davy, uvažuje. Ale jeho ruce automaticky berou batůžek, tvář nahodí přehnaně nadšený výraz, který mohou za pravý považovat pou-ze čtyřleté děti, a řekne: „Páni! To je krása!“

Gloria nadšeně poskakuje kolem a Pete ohmatá ruksak. „Máš v něm všechno?“

Holčička přikyvuje.

„Pyžamo?“

„Ano.“

„Zubní kartáček?“

„Ano.“

„Kabátek?“

„Ano.“

„Nočník?“

„Hihi, já už nečurám do nočníku.“

„Opravdu?“ Takhle si Glorii dobírá od chvíle, kdy s největší důstojností začala používat dospělácký záchod. „Tak si vem kabátek a půjdeme.“

„Mně není zima.“

„Ale venku zima je. Brrrrr, strašná zima.“

Gloria vytahuje z batohu svetr na zapínání.

„Tati?“

„Hm?“

„Vicky Lawsonová má kabát s králičkou Hope. Koupíš mi taky takový?“

„Ještě uvidíme.“

„Ale tatíííííí…“ Gloria přestává poskakovat. Neskrývá rozmrzelost. Dárky od otce už považuje za samozřejmost a Pete si znepokojeně uvědomí, že při dosavadních setkáních jí pokaždé něco koupil. Minule sadu dětských rtěnek s ovocnými příchutěmi. Předtím obrovského plyšáka. Předtím kouzelné fixy, které mění barvy. K otcovské lásce začínají nutně patřit i drahé dárky.

„Nemůžu ti to slíbit, protože brzo máš narozeniny, viď? A na narozeniny člověk nesmí přesně vědět, co dostane. Musí to být překvapení.“

„Ano, překvapení!“ Gloria opět poskakuje, sukně se jí natřá-sá, a společně míří k taxíku přistavenému u obrubníku.

Procitl ze vzpomínek, protože na něj někdo volal. Otočil hlavu a uviděl ve vchodu do kajuty stát Taylora Clementse. „Promiňte, pokud ruším,“ začal. „Ale dveře byly otevřené…“

Netrpělivě přikývl a posunul si brýle na nose. Clements mu podával nějaký papír. „Měl jste pravdu, pane Murrayi. Naši inženýři to přepočítali a podle nich trup neodolá deseti megapascalům tlaku zvenčí. Po detailní analýze dospěli k závěru, že Odyssey vydrží přibližně osm a půl megapascalu.“

Pete upřel zrak na podlahu. „A pod touto hranicí jsou hodnoty tlaku v jedné třetině této oblasti? V jedné čtvrtině?“ Byly to řečnické otázky pronesené s nepopiratelnou trpkostí v hlase.

„Jeden z našich odborníků však tvrdí, že pokud by posádka zvýšila atmosférický tlak na palubě, mohli tu hranici posunout směrem nahoru,“ řekl Clements. „Plynu na to měli dost. Odyssey dokázala poskytnout dýchatelný vzduch s tlakem jako na hladině moře po dobu téměř čtyř měsíců.“

„Při zvýšení tlaku by začali trpět dusíkovou narkózou,“ namítal Pete.

„Mohli změnit i složení atmosféry,“ nevzdával se Clements. „Snížit obsah dusíku a kyslíku a nahradit ho například neonem. Odyssey nesla dost neonu na některé pokusy.“

„To by však museli začít upravovat atmosféru ještě během letu v kosmickém prostoru. Myslíte, že jim to přišlo na mysl, a že to mohli zvládnout? Podle všeho při přistávání loď řídil jen autopilot. Proto se nedá předpokládat, že někdo z posádky…“

„Neřídil ji autopilotem.“ Clements se zatvářil dost tajnůstkářsky. Měl skrytý trumf, který zapříčinil jeho optimismus. „Přišly výsledky podrobných analýz dostupných údajů a v konferenčním sále tři se rozproudila neformální debata. Ještě jste asi nesnídal, ale pokud se chcete přidat…“

„Jdu,“ vstal.

Technici a vědci utvořili v sále malé skupinky. Někoho mezitím napadlo nechat sem donést sendviče a čerstvou kávu, po které Pete sáhl. Clements zavedl Petea k hloučku inženýrů Odyssey. „Řekněte panu Murrayovi o těch stáčeních.“

„Peteovi,“ opravil ho Pete.

„Á, to je zajímavá skutečnost,“ ujal se slova okamžitě muž uprostřed skupinky sedící u notebooku. „Hned vám ukážu, o co jde. Totiž, průmětem balistické dráhy do roviny při pohledu shora dostaneme úsečku. Ale tohle…“ otevřel obrázek. Pete na něm uviděl zelenou přímku – zřejmě předpokládanou dráhu lodi – a přes ni procházela růžová zvlně-ná čára.

„Co to znamená?“ zeptal se.

„NORAD[2] nám dnes nad ránem poslal zpracované údaje z více než stovky částečných nebo úplných pozorování přistávání Odyssey,“ pokračoval technik. „A z nich odvodili takovouto dráhu. Loď se zřetelně a bezpochyby cíleně odchylovala z přímého kurzu, který by držela, kdyby ji vedl jen autopilot. Jsou to standardní manévry na brzdění v atmosféře, podobné, jako dělají lyžaři na svahu, aby snížili rychlost. Díky nim bylo přetížení na palubě menší, než jsme předpokládali. Autopilot tyto manévry nemá v programu.“

„Chcete říct, že loď musel řídit člověk?“

Technik přikývl.

„Ale to je šílené! Z jakého důvodu by pilot jako místo přistání zvolil vodní hladinu?“

„Možná potřebovali přistát rychle, na prvním místě, které se naskytlo,“ navrhl Clements.

„Ale proč? Jak nebezpečná situace musela nastat na palubě, že tak strašně riskovali?“

Všichni ztichli.

Petea to začínalo vyvádět z míry. „Slyšel jsem cosi o jaderném reaktoru,“ řekl nakonec.

„Ano, Odyssey získávala elektrickou energii prostřednictvím reaktoru pracujícího s rychlými neutrony,“ přisvědčil Clements. „Ale ten je zcela mimo podezření. Navrhli ho tak, aby nemohlo dojít k úniku radioaktivních látek.“

„Viděl jsem na vlastní oči oblasti zamořené jadernými ponorkami, jejichž konstruktéři tvrdili totéž.“

„Pete, dokážete mi říct, proč by v případě jaderné havárie posádka kosmické lodi zcela přestala komunikovat s řídícím střediskem, a s nestabilním napětím v rozvodech nebo možná jedoucí pouze na baterie by udělala tak energeticky náročný manévr, jako je přistávání, který by v případě rozpadu lodě ve vrchních vrstvách atmosféry vedl k zamoření rozsáhlých území?“

„Přece kvůli nejvyšší motivaci ze všech. Kvůli záchraně svých životů. Přestali mluvit se Zemí, aby jim to řízení letu nemohlo zakázat. Vypnuli i telemetrii, aby nikdo netušil, co se s reaktorem stalo, a nemohl zasáhnout právě pro obavy z kontaminace. Dejme tomu, že teplota v aktivní zóně se soustavně zvyšovala, a astronauti věděli, že tam, kde jsou, s tím nemohou nic udělat.“

Uvědomil si, že nejen technici z jeho skupinky, ale i další na něj nehybně hledí. Byl v rozpacích, ale musel dokončit svou teorii. „Přehřívající se reaktor je problém. Umím si představit, jaký obrovský problém to musí být ve vesmíru, kde vakuum funguje jako téměř dokonalý tepelný izolátor. Ale moře? Voda chladí. To ví každý majitel auta. Takže tady máte odpověď na otázku, proč přistát právě v oceánu.“

„To je proti předpisům!“ vybuchl jeden z techniků a udeřil pěstí do stolu. „Takhle se problémy s poškozeným reaktorem neřeší! Za to bude komandér Reevenhill postavený před soud!“

„Myslím, že i já bych si na jeho místě vybral raději být před soudem, než být mrtvý ozářením,“ poznamenal Pete.

„To je absolutně nerozumné,“ přidal se další inženýr. „Vypnutí telemetrie představuje obrovské riziko. Každé nekontrolovatelné těleso mířící k Zemi je potenciální hrozbou i tehdy, když se na palubě nenachází atomový reaktor. Když Odyssey zničehonic zamířila k Zemi, vláda velmi vážně uvažovala o tom, že ji nechá sestřelit dřív, než dosáhne hranici atmosféry.“

„Pánové, upokojme se,“ řekl Clements. „Teorie pana Murraye – pardon, Petea – je zajímavá, avšak nebere v úva-hu dvě dost podstatné skutečnosti. Za prvé, jakýkoliv závažný problém s reaktorem by musel mít předehru v již odvysílané telemetrii. V té jsme ale nic takového nezjistili. A za druhé, kdyby se astronauti skutečně ocitli v nebezpečí ozáření, opustili by loď v autonomním modulu.“

„V čem?“ Pete si posunul brýle na nose.

„V autonomním modulu. Je to něco jako záchranný člun kosmické lodi. Dokáže pojmout na svou palubu celou posádku a nezbytné zásoby na pár dní. Má také schopnost manévrovat v kosmickém prostoru a po vstupu do atmosféry neřízeně přistát.“

„O tom slyším poprvé.“ V hlase mu zazněla výčitka.

„Vím,“ vzdychl Clements. „Promiňte. Zatáhl jsem vás do této debaty a přitom jsme vám ještě nedodali ani základní fakta o lodi. Dnes v jednu odpoledne plánujeme informační konferenci, pokud se nic nezmění.“

Pokud se nic nezmění. Pokud ji do té doby nenajdou. Pete najednou dostal nápad. „Omlouvám se, pokud to sou-visí s těmi základními fakty, se kterými ještě nejsem obeznámen,“ začal, „ale má autonomní modul splývavost? Jinak řečeno, kdyby do něj posádka nastoupila až po přistání, mohl by ji samovolně vynést na hladinu?“

„To je správná připomínka, pane Mu… Pete,“ uznal Clements. „Ano, nad tím už naši odborníci uvažovali. A dospěli k závěru, že autonomní modul je schopen vyplout na hladinu a že mořská voda nemůže vyřadit jeho funkce. Naše včerejší a dnešní pátrání na hladině se zaměřilo zejména na hledání autonomního modulu.“

A nenašli ho. Ani ten. Peteovi se stáhlo hrdlo a opět sklopil pohled. Pokud by posádka přežila ponoření kosmické lodi na mořské dno, pokusit se uniknout v autonomním modulu je určitě to první, co by udělala. Pravda, technici se možná mýlili. Modul mohl být v hloubce jednoho kilometru poškozen oceánem nebo mohla loď ležet na té straně, ze které se odpojuje, čímž by ho zablokovala… ale i tak opět poklesly šance, že jsou astronauti ještě naživu.

Pete vyšel na otevřenou palubu. V dálce slyšel hučení vrtulníku. Novináři, uvědomil si, a v koutku duše jim záviděl, že si na rozdíl od něj mohou dovolit nezodpovědnost.

Podíval se na ponorky Deepflight Nextar, kolem kterých se jako vždy motalo pár techniků. Když se zjistí poloha Odyssey (pokud se zjistí), nákladní loď nad to místo okamžitě doveze a spustí na dno podmořskou stanici Alpha – čtyři menší moduly a jeden větší, sloužící k příjmu potápěčů. Podmořská stanice se kabely propojí se Sunday Princess, ze které budou spouštět a zpět na palubu vytahovat batysféry s osazenstvem stanice. Nebo možná už nikoliv batysféry, pomyslel si při pohledu na zvláštní konstrukce deepflightů. Možná veškerou výměnu personálu zajistí deepflighty. Nepochybně jsou rychlejší a komfortnější než staré batysféry. Ale jejich spolehlivost…

Napadlo ho podívat se, jak připravují budoucí posádku podmořské stanice. Vzpomněl si, že na úrovni otevřené paluby by měla být i potápěčská technika. Vstoupil dovnitř a bloudil komplexem chodeb. Nakonec objevil skleněnou stěnu, za kterou sedělo šest mužů svlečených do půl pasu, a asistent v bílém plášti jim postupně píchal injekce. Ve vybavení místnosti, která, jak se zdá, sloužila jako ošetřovna i posilovna zároveň, rozeznával i taková zařízení jako přístroje na měření množství oxidu uhličitého ve vydechovaném vzduchu, sterilizátor, nebo stacionární bicykl.

Díval se na podávání vakcíny. Po chvíli si díky odrazu uvědomil, že před sklem stojí ještě kdosi. Překvapeně se ohlédl a jeho pohled se setkal s očima Maggie Reynoldsové. Opírala se o stěnu chodby, měla založené ruce, a její tmavé vlasy a tmavé oblečení kontrastovaly s nemocniční bělobou.

„Zase na exkurzi?“ zeptal se s úsměvem. Původně chtěl vypustit i poznámku o obdivování polonahých svalnatých mužských těl, ale tu na poslední chvíli zarazil.

Přikývla. „Lékař mě před minutou vykázal ven. Řekl, že potápěčům musí píchnout profi… proli…“

Table of Contents

1. část

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola