Škvíra

C. J. Tudor

Škvíra

Přeložila Naďa Špetláková

A SLIVER OF DARKNESS

Copyright © 2022 Betty & Betty Ltd

Translation © Naďa Špetláková, 2023

ISBN 978-80-242-9041-6

Obsah

Předmluva

Konec plavby

Věžák

Prchavé blues

Finalizace

Lev v bráně

Gloria

Já nejsem Ed

Poslední chod

Kopírka

Prach

Motýlí ostrov

Poděkování

Tátovi

Předmluva

V lednu 2021 mi zemřel otec.

Poslední dva roky strávil v domově pro seniory, přesto nás jeho smrt šokovala. Kvůli pandemii jsme ho mohli navštěvovat jen na půl hodiny jednou za čtrnáct dní a museli jsme s ním mluvit přes plexisklo.

Tátu jsem poprvé po více než roce objala v den, kdy zemřel.

Rok 2020 byl už tak dost náročný (jako ostatně pro všechny): pandemie, lockdowny i domácí výuka si vybíraly svou daň. Navíc jsem se od října do prosince pokoušela přemístit rodiče z Wiltshiru do Sussexu, abych jim mohla víc pomáhat.

Máma ještě bydlela doma, a tak byl celý proces, kdy jsme hledali otci nový dům s pečovatelskou službou, rodinný dům prodávali a sháněli asistované bydlení i pro mámu, mírně řečeno komplikovaný.

Do toho všeho jsem se pokoušela psát knihu.

Nejsem z lidí, kteří snadno přiznávají, že něco nezvládají, a tak i když mi psaní připadalo o hodně těžší než jindy – do té míry, že jsem se každé ráno budila s žaludkem staženým úzkostí –, umiňovala jsem si, že se prostě musím dál snažit. Že všechny problémy dořeším při redakci. Vždyť každá kniha má svoje úskalí.

Po tátově smrti se všechno ještě zhoršilo. Vysedávat u počítače pro mě bylo utrpení. Každé slovo mi dělalo potíže. Repliky postav, které mi jindy znějí tak reálně, se zdály násilné a nepřirozené. Přesto jsem pracovala dál, říkala jsem si, že jde jen o mentální nastavení. Že se to zlepší.

Hluboko uvnitř jsem ale věděla svoje.

Ta kniha nefungovala.

Nějak se mi podařilo rukopis dodělat a poslala jsem ho redaktorům v naději, že se pletu.

Když mi přišly jejich připomínky, věděla jsem, že nejsem jediná, komu ten příběh nesedí. Jindy nemám problém skousnout výrazné redakční zásahy. Tentokrát mi však bylo jasné, že tuhle knihu spravit nedokážu. Měla jsem jí po krk. Postupně se stala ztělesněním všeho špatného a trýznivého, co se v uplynulém roce stalo, a já se k ní nebyla schopná vrátit. Měla jsem pocit, že se zhroutím, když se o to pokusím.

Takže poté co jsem se důkladně vyplakala a velmi dlouze si pohovořila se svou skvělou agentkou Maddy, jsem oslovila redaktory a vyšla s pravdou ven. Poprosila jsem, jestli bych s tou knihou nemohla skoncovat, vydání nového románu o rok odložit a mezitím pracovat na jiné věci – srdeční záležitosti, kterou jsem kdysi poslala na vedlejší kolej s tím, že počkám na vhodnou dobu. Která, jak se mi zdálo, právě nastala.

Zároveň jsem ale měla kvůli čtenářům (a vydavatelům) výčitky, že v roce 2022 nepřijdu s žádnou novinkou, a tak jsem navrhla, že napíšu sbírku hororových povídek, abych vzniklou mezeru zaplnila. Povídky píšu moc ráda a tohle mi připadalo jako skvělá příležitost.

Redaktoři, protože jsou úžasní a nesmírně mě podporují, naštěstí souhlasili.

Rázem mi spadl kámen ze srdce.

Srdeční záležitost – román Závěj – v angličtině vyjde v lednu 2023, a co se týče ostatních plodů mojí práce, ty právě držíte v rukou.

Nepovedená kniha světlo světa patrně nikdy nespatří, a to je dobře. Někdy člověk musí o pár kroků couvnout, aby se posunul dopředu. Nicméně věřím, že v životě ani v literatuře nikdy nic nepřijde nazmar: kus toho pokaženého románu jsem vzala a přepracovala ho do povídky, kterou najdete v tomhle souboru (můžete hádat, která to je).

Můj táta toho moc nenamluvil, chválou šetřil a emoce nestavěl na odiv. Přesto vím, že na moje díla byl hrdý. Jsem ráda, že se dožil toho, kdy jsem si splnila sen a stala se spisovatelkou. A je mi líto, že další moje věci už si nepřečte.

Co se dá dělat, jednou si musí každý z nás tu svoji knihu založit a zavřít.

Tahle je pro tebe, tati. To jsou ale vlastně všechny.

Konec plavby

Úvod

V roce 2021 jsme s rodinou úplně poprvé vyrazili na výletní plavbu.

Bylo to během pandemie, takže nešlo o žádnou zaoceánskou cestu. Trvala jen čtyři dny, a za tu dobu loď vůbec neopustila britské vody. Nicméně jsme si to užili, program byl vstřícný k rodinám s dětmi. Aby také ne. Přece jenom akci pořádal největší hráč na trhu rodinné zábavy. (Jako nápověda poslouží myš.)

Jednou, když byla Betty v bazénu a my s Neilem na terase usrkávali ledové koktejly, se náš hovor stočil k pandemii, vesmírným programům a apokalypse (jak už to tak bývá). Vzpomínám si, jak Neil při pohledu na nekonečné vody prohodil: „Kdyby měl nějaký virus opravdu vyhladit lidstvo, nebylo by zapotřebí posílat nikoho do vesmíru. Stačilo by všechny posadit do obřích výletních lodí.“

Ta poznámka i nápad mě zaujaly.

Jedním z důvodů, proč mám ráda zábavní parky, je tenká hranice, která v nich existuje mezi magickým a děsivým. To platí, zejména pokud jsou ty parky opuštěné nebo zchátralé. Každý, kdo viděl Donnieho Darka, ví, že člověk oblečený do huňatého zvířecího kostýmu může působit dost zlověstně. A i když je fajn prožít týden dva v kouzelném, nablýskaném světě, chtěli byste tak opravdu strávit zbytek života? Nepůsobilo by to až malinko diktátorsky? Zvlášť pokud byste byli uprostřed oceánu a neměli kam utéct.

Tohle mi táhlo hlavou, když jsem se pouštěla do psaní následující povídky.

Doufám, že si svět zázraků náležitě vychutnáte. A teď vzhůru na palubu.

Často snila o tom, že se topí.

V prázdných hodinách od půlnoci do úsvitu spočívala na svém úzkém lůžku a představovala si, jak ji pohlcují vlny. Určitě budou chladné. A pokud bude mít štěstí, v ledové vodě ztratí vědomí dřív, než jí pronikne do úst a plic. A když bude toho štěstí ještě víc, třeba jí projeví milosrdenství některý z mořských bohů.

Napadlo ji, jestli by si nemohla zažádat o ceremoniál v zimě.

Uvažovala, jak to asi prožívali ostatní.

A kdy přijde na řadu ona.

Dnes ne. Dnes měla napilno, na programu byla snídaně, pak akvaaerobik na hlavní palubě. Potom asi tak hodinka četby ve stínu. Možná se před obědem stihne i projít po lodi. Odpolední zábavu se většinou pokoušela zajistit posádka, ačkoli divadla vypadala poslední dobou poněkud opotřebovaně; ani sebedůmyslnější osvětlení nedokázalo zakrýt skutečnost, že se lak z okázalých kulis olupuje a sametové čalounění sedadel je vybledlé a vyspravované. Lidi se snažili si toho nevšímat, přičemž mnozí z nich to takhle dělali celý život.

Ona si ale staré časy pamatovala. A občas se jí po nich zastesklo. Po dobách, kdy byla takováhle existence luxusem, jaký si hned tak někdo nemohl dovolit, a ne pozvolným mučením. Zaletěla pohledem k fotografiím postaveným na malé komodě. Na jedné byla ona a Nick, když se s jejími rodiči nalodili. Ona i její novomanžel vypadali tak mladě – a podle všeho mladí byli. Jí bylo pětadvacet, jemu o dva roky víc. Vlastně do té doby skoro nic nezažili. Sotva stihli posbírat nějaké zkušenosti, než nastoupili na loď a jejich existence se smrskla na tyhle paluby a chodby.

Na druhý obrázek se dívala méně často, protože i krátký pohled v ní pokaždé vyvolal čerstvou bolest. Někdy se sama sebe ptala, proč si ho vůbec nechává. Tvůrci z něj rozhodně nijak nadšení nebyli. O těch, kteří se „ztratili“, se nikdy nemluvilo, nikdy se na ně nevzpomínalo. Na upomínky z minulosti se pohlíželo skrz prsty. Ale byla to jediná věc, se kterou se Leila nedokázala rozloučit.

Její dcera, Addison.

Tohle byl poslední snímek její holčičky, který kdy kdo pořídil. V den, kdy se z ní stala mladá žena. Slavila osmnáctiny. Tmavé vlasy jí padaly do obličeje, široce se zubila a modré oči jí rošťácky svítily – a taky rebelsky. Zřejmě v sobě měla rebelství až moc.

Možná ji Leila měla držet víc zkrátka. Možná neměla jejího svobodného ducha tolik podněcovat. Když se Nick snažil Addison přesvědčit, aby se věnovala tradičnějším ženským zájmům, jako je šití nebo vaření, snad měla být na jeho straně, a ne Addison podporovat v jejím rozhodnutí vzdělávat se v technických záležitostech.

Pocit lítosti. Selhání. Tomu se nevyhne nikdo, kdo žije dost dlouho.

Leila se od fotografie odvrátila. Nemůže přijít pozdě na snídani. Tvůrci si potrpí na dodržování režimu a každá drobná odchylka by mohla vyvolat nepříjemné otázky. Leila se na sebe podívala do zrcadla. Na rozdíl od mnohých jiných starších pasažérů, kterým kůže seschla a ztvrdla šlehajícím větrem a nemilosrdným sluncem, se před povětrnostními vlivy vždycky chránila. Pleť si uchovala bledou a jemnou, protkanou spoustou drobných vrásek. Modré oči měla jasné – zrak se jí dosud nezkalil, ačkoli brýle na čtení potřebovala – a dlouhé, husté sněhobílé vlasy nosila stažené do praktického uzlu.

Leila se na sebe do zrcadla usmála. Sice už je za zenitem, ale pořád se drží. Stejně jako samotná loď.

Za dva dny oslaví pětasedmdesáté narozeniny a padesát let na palubě.

Dnes se snídaně podávala ve velkém salonu.

Hlavní jídelny byly tři a cestující se v nich střídali na snídani, oběd a večeři ve skupinách podle čísel pokojů. Leila se postavila do fronty, aby ji usadili. V řadě byla obvyklá směska starších lidí a mladších rodin. Děti se honily po atriu, rozesmáté a šťastné. Jakživy nepoznaly nic kromě téhle lodi. Celý jejich vesmír měřil 366 metrů a sestával ze čtrnácti palub. Iluzi prostoru a svobody měli pochopitelně všude kolem. Nebe nad hlavou, široširý oceán. Ty ale, připadalo někdy Leile, jako by jen podtrhovaly, jak moc se jejich svět scvrkl.

Fronta se pohnula. Leila pokyvovala a usmívala se na známé tváře. Nakonec postoupila ke stolečku vrchního.

„Jakpak se vám dnes vede, paní Simmondsová?“

Vrchní byl nevysoký, opálený chlapík s načesanými vlasy a pronikavýma černýma očima. Jmenoval se Julian. Vrchního dělal už deset let, od té doby, co odešel na odpočinek jeho otec. Leila si na Juliana moc nepotrpěla. Vědělo se o něm, že donáší. Cestující si uvykli dávat si na něho pozor.

Leila mu oplatila úsměv. „Moc dobře, díky, Juliane. A vám?“

„Já se mám vždycky dobře, paní Simmondsová – zvlášť když vidím vás.“ Úlisně a falešně se usmál. „Vaše společnice už je u stolu. Pojďte, zavedu vás za ní.“

Leila se zamračila. „Že bych šla pozdě?“

„Ne, to ne. Vaše spolustolovnice dnes dorazila o trochu dřív.“ Usmál se ještě víc, ale působilo to nuceně. Něco se dělo. „Prosím tudy.“

Leila ho následovala mezi řadami dokonale prostřených stolů. Velký salon byl zařízený v duchu viktoriánské čajovny. Složité svícny s elektrickými světýlky, na stěnách květinové tapety a obrazy slavných animovaných postaviček od Tvůrců, oděných ve viktoriánských šatech. Dobově byl oblečený i personál – ženy měly blůzy se stojáčkem a široké dlouhé sukně, muži obleky s vestičkou. Za daných okolností mohlo takové divadýlko působit směsně, k politice Tvůrců nicméně patřilo. Probořit čtvrtou stěnu bylo nepřípustné. Zážitky cestujících nesmělo nic zkalit. Za žádnou cenu.

Ve vzduchu byla cítit vůně z kuchyně – slanina a vafle. Pochopitelně syntetická. Vháněla ji do místnosti ventilace. Skutečné maso už dlouho nikdo nejedl a k snídani se daly zpravidla objednat jen cereálie, toasty a ovoce, které se v dané sezoně sklízelo na obrovských plovoucích farmách, takzvaných agrostrovech.

Kolem se ozývaly a utichaly hlasy. Jídelní prostor byl velký a u stolů už seděla přinejmenším stovka lidí. V místnosti ale zpravidla nevládl takový ruch. Někdy lidé snídali v úplné tichosti, takže byly slyšet jen příbory cinkající o kostní porcelán. Ostatně o čem by debatovali? Nedaly se probírat žádné zprávy ani politika. Drby o celebritách a skandály taky ne. Jen tatáž „blažená“ rutina, den za dnem, rok za rokem. Dnes ráno však Leila v místnosti cítila nebývalou energii.

„A jsme tu, madam.“

Leilina společnice seděla za jejich obvyklým stolem u jednoho z kulatých okýnek. Julian odtáhl židli naproti ní a Leila se na ni posadila.

„Děkuji,“ řekla mu.

Julian cuknul hlavou jako pták. „Hned vám obstarám kávu.“

Leila se obrátila na ženu proti sobě. Sama byla vysoká a kostnatá (a vždycky si byla palčivě vědoma, že vyčnívá), zato Mirabelle byla drobounká, měřila sotva metr padesát. Ruce i nohy měla jako nic, byla dohněda opálená a měla rozčepýřený účes z nepoddajných odbarvených vlasů. Za celou dobu, co se znaly, ji Leila ani jednou neviděla bez velikých slunečních brýlí, schovávala za nimi obličej i v interiéru.

Než Leila vůbec stihla zvednout jídelní lístek, spíš ze zvyku než ze zvědavosti, protože posledních pět desítek let snídala totéž, Mirabelle se k ní naklonila a tlumeně ji oslovila.

„Už jsi to slyšela?“

Mirabelle měla úroveň. Značnou úroveň. Leila se vždycky považovala za kultivovanou a její rodiče byli slušně zajištění; přinejmenším natolik, aby je Tvůrci přijali na palubu. Nicméně Mirabelle pocházela z „dobré rodiny“, jak se dřív říkalo. Jeden z jejích bývalých manželů (nyní již mrtvý) na lodi dělal v samých počátcích prvního důstojníka a její nejstarší syn pracoval jako navigátor a bezpečnostní expert. Nemluvě o dceři, která šéfovala Zábavnímu sektoru. I tady, kde by si všichni měli být rovní, si někteří byli rovnější.

Zatímco Leila se po Nickově smrti (v souladu s nařízeními Tvůrců) musela vzdát dvoupokojové kajuty a odstěhovat se do menší, Mirabelle si své prostorné apartmá směla po ovdovění nechat, ačkoli to mohlo souviset i s její náchylností často uzavírat prchavá manželství. Než by Mirabelle stihli přidělit novou kajutu, patrně by si přidělila nového man-žela.

Leila si nasadila brýle a vzala do ruky jídelní lístek.

„Co jsem měla slyšet?“ zeptala se co možná nenuceně; věděla, že Tvůrci klevetění neschvalují.

Nad obroučky stylových tmavých brýlí vyjelo jedno dokonalé obočí.

„Někdo z posádky –“ Mirabelle si v dramatickém gestu přejela přes krk ukazováčkem se šarlatovým nehtem.

Leila na ni pohlédla přes okraj menu. „Je mrtvý?“

Mirabelle se až příliš potěšeně usmála. „Ráno ho vylovili z dětského brouzdaliště.“

Leila z ní nespouštěla zrak. „Z Mikeyho cachtátka?“

Tohle bylo něco nevídaného. Do vln skočilo už víc lidí, jak z řad posádky, tak pasažérů. Ale utopit se v bazénu, když se kolem rozprostíral oceán, se zdálo podivné.

„Sebevražda?“ otázala se.

„O to právě jde,“ zašeptala Mirabelle. „Prý ne. Vražda.“

Leila vytřeštila oči. „Vražda?“

Mirabelle s vervou přikývla. „Probodli ho.“

Probodli. Není divu, že to v jídelně vře. Vražda na palubě. Za padesát let tu došlo jen k jedné další vraždě, nějaký cestující po hádce uškrtil manželku. Jistě, byla to jediná oficiálně zdokumentovaná vražda. Kolovaly řeči, že jich bylo víc. Zbavit se těla na lodi nebyl zas takový problém. Proto bylo tak zvláštní, že ho vrah nechal v bazénku, všem na očích.

Leila, poprvé po dlouhé době, pocítila záchvěv zvědavosti.

„Tuší, kdo to mohl udělat?“

Mirabelle zavrtěla hlavou. „Ne. Snaží se to ututlat.“

Jak jinak. Fasádu nesmí nic narušit. A všichni se tomu podřídili, protože v opačném případě by to mělo důsledky. Nicméně soudě podle rozruchu v jídelně se posádce zabránit v šíření tohohle konkrétního drbu příliš nedařilo.

„Pochopitelně.“ Mirabelle usrkla čaj. „Hádám, že se ukáže, že to byl zase někdo z posádky. Nějaká prachsprostá hádka kvůli holce nebo drogám.“

Zatvářila se pohrdavě. Třebaže jí byla Mirabelle po většinu života nejbližší přítelkyní, Leilu její snobství občas odpuzovalo.

„Co když to udělal nějaký cestující?“ nedokázala se nezeptat.

Mirabelle si odfrkla. „Proč by pasažér zabíjel někoho z posádky? No tak, zlato, nebuď bláhová.“

Leila se naježila. Před hádkou je ale zachránil příchod servírky, okaté hispánské dívky jménem Luciana.

„Dobré ráno, dámy. Přejete si objednat?“

„Ano,“ přisvědčila Leila spěšně. „Já si dám ovesný jogurt, müsli a toast s džemem.“

„Výborně. A pro vás, madam?“ obrátila se na Mirabelle.

Ta se potutelně usmála. „Víte co? Já bych si k smrti ráda dala vejce Benedikt.“

Loď měla dvě otevřené paluby, tři bazény, dvě vodní skluzavky a půl tuctu venkovních bister a barů. Uvnitř byly tři obrovské restaurace, dvě menší kavárny, další bary a dva kulturní sály, k tomu tělocvična, wellness centrum a několik obchodů, kde se daly sehnat suvenýry a luxusní zboží, jež nikdo nekupoval; kdo by taky potřeboval upomínku z lodi, kterou nikdy neopustí?

Všechno ale fungovalo, aby zůstala zachována iluze. Jinak by si cestující museli přiznat, jak to s jejich zdejší existencí opravdu je – a do toho se nikomu nechtělo.

Každý věděl, jak to dopadlo s těmi, kteří to udělali.

Leila dvakrát obešla horní palubu. Pár lidí už se slunilo na lehátkách. Bylo příjemných dvaadvacet stupňů a pofukoval jen mírný větřík. Přes safírově modré nebe se táhlo pár řídkých oblaků připomínajících chomáčky vaty. Nádherný den. Už zase. Kapitán se snažil loď navádět do oblastí s dobrým počasí. Leila přesto občas zatoužila po bouřce a dešti. Po vichru a blescích. Po podzimním listí šustícím pod nohama, po hebké jarní trávě, nebo i čvachtání holínek v bahně. Po všech zapomenutých kratochvílích. Tady nebylo nic než známé vrzání dřevěných prken na palubách nebo měkké našlapování po teď už ošoupaných, ale kdysi luxusních kobercích v saloncích a restauracích. Leila pět desítek let nevstoupila na pevninu. A teď jí táhne na pětasedmdesát, takže už na ni nevstoupí nikdy.

Přidala do kroku a snažila se sama sebe přesvědčit, ať není tak rozmrzelá. Přílišné přemýšlení ničemu neprospěje. Pozdravila se s několika dvojicemi na lehátkách. Mladičkými, opálenými, pružnými. Doufala, že si tu nečinnost užívají. Po dovršení jedenadvacátého roku byla většině pasažérů přidělena práce v posádce, přinejmenším na dva roky. Byla to součást podmínek přijetí na loď. Někteří u personálu kupodivu zůstali. I když to možná zas tak s podivem nebylo. Lenošení je skvělá věc, když si ho člověk může dopřát za odměnu. Ovšem celé dny a roky nicnedělání jsou něco jiného. Práce činí život smysluplnější. Zvláštní, jak někdy prahneme po věcech, které nám lezly na nervy, a nesnášíme věci, po nichž jsme dřív toužili. Život na palubě byl v nejednom ohledu postavený na hlavu. Ale aspoň to byl život. Osud těch, kteří se na loď nedostali, byl mnohem horší.

Leila se vrátila na spodní palubu. Ve velkém bazénu bylo rušno, děti i dospělí cákali a vozili se po skluzavkách, ale menší bazének byl zavřený a zakrytý. Mikey dělá všechno pro to, abyste se tu zase mohli bavit, stálo na ceduli. Anebo že by se Mikey ze všech sil snažil uklidit krev? napadlo Leilu. Mrtvola. Pobodaná. V dětském brouzdališti. Proč nehodili tělo do oceánu? Že by pachatele někdo vyrušil a neměli na to čas?

Celé ji to děsilo, ale taky fascinovalo, po dlouhé době zase mohla zapojit mozek. Rozhlédla se po palubě. U bazénů stála další lehátka a také stoly s křesílky, kde si cestující mohli dát svačinu a posedět. Leila se snažila rozpoznat, jestli jsou lidé hovornější než jindy, nebo naopak zamlklejší. Kolem byla spousta personálu, a nechat se přistihnout při nepokrytých spekulacích, že na lodi něco skřípe, by nebylo dobré. Ne, dokud nepřijde nějaké oficiální oznámení.

„Šíření nespokojenosti“ znamenalo vážné porušení pravidel. Na jedince, kteří šířili nespokojenost, čekala opatření. Ty, kteří se ho dopouštěli opakovaně, brali do Převýchovného centra, prostorné místnosti pod hlavními divadelními sály, jež dřív sloužila jako noční klub – Mikeyho párty studio. Co přesně se během převýchovy dělo, o tom se nikdy nemluvilo, Leila nicméně pár převychovaných lidí viděla. Vypadali jinak. Měli skelný pohled, a tak nějak... prázdný.

Jeden jí obzvlášť utkvěl v paměti – energický mladý číšník s nádherným úsměvem, který s oblibou nevhodně vtipkoval na téma „režimu“. Bobby se jmenoval. Jednou zmizel, aby byl převychován. Když ho pak Leila viděla znovu, jeho jiskra už pohasla. Při chůzi se opatrně šoural. Usmíval se nejistě a oči měl bez výrazu. A když dvakrát denně nastoupily slavné postavičky Tvůrců na svou pravidelnou píseň a taneček, stál strnule a tleskal do rytmu tak urputně, jako by na tom závisel jeho holý život.

Jednou Leila Bobbyho potkala na palubě. Ve chvíli, kdy zvedla ruku, aby ho pozdravila, zakopl a zřítil se na zem, přičemž mu něco vyletělo z pusy. Leila se ohnula, aby tu věc sebrala, ale on po ní hmátl dřív. Byla to protéza.

S hrůzou přihlížela tomu, jak si ji spěšně strká zpátky do úst.

„Co vám to udělali?“ vyhrkla.

Oči se mu zalily slzami. „Můj úsměv,“ zašeptal. „Sebrali mi úsměv.“

To bylo naposled, co Bobbyho viděla. Druhý den zaslechla, že nešťastnou náhodou přepadl do oceánu. Na to, jak se na lodi dbalo na bezpečnost a předpisy, docházelo k tragickým nehodám překvapivě často.

Leila nadskočila, když na rameni ucítila něčí ruku.

„Všechno v pořádku, madam?“

Obrátila se. Uviděla mladou členku posádky. Byla blond, hezká, ale obyčejná – Chrystelle, stálo na její jmenovce –, a pohlížela na ni starostlivě. Leila se pokusila sebrat. Nebylo by dobré, kdyby si mysleli, že se s ní něco děje.

Nuceně se usmála. „Jen jsem si říkala, jaký je krásný den.“

Chrystelle doširoka roztáhla koutky.

Sebrali mi úsměv.

„Že ano?“

„A děti si tak pěkně hrají v bazénu.“

„Spokojené děti, to je náš cíl.“

„Jen je škoda, že je zavřené Mikeyho cachtátko.“

Úsměv nepolevil. „No, potřebuje jenom trochu péče. Přece nemůžeme dopustit, aby se ti malí šplouchali v bazénku, který není řádně udržovaný, co myslíte?“

„Jistěže ne.“ Leila se usmála, až ji rozbolely tváře. „Všichni se tu o nás tak krásně staráte.“

„Je to přece naše práce.“

„A my jsme vám za to vděční.“

Chrystelle přikývla a zase odběhla, očividně spokojená. Leila nechala úsměv pohasnout. Úlohu naivní postarší dámy už zvládala s přehledem. Někdy se za ni opravdu považovala. Na lodi bylo jednodušší zapadnout do přidělené role. Stejně jako bylo jednodušší nebourat iluzi. Ostatně proč takříkajíc dělat vlny?

Posadila se ke svému obvyklému stolku a otevřela knihu, ohmatanou detektivku, ale nedovedla se soustředit. Oči jí klouzaly po slovech, avšak nevnímala je. Mysl se jí toulala jinde. Vražda. Z té Tvůrci nebudou mít radost. Tady se všechno plánuje. Včetně smrti. A i když se vraždu budou snažit zakamuflovat, drby stejně nezastaví. To uškodí všeobecné morálce, obzvlášť takhle krátce před slavností odchodu na odpočinek.

Tenhle ceremoniál představoval na lodi velkou událost, téměř významnější než Vánoce. Už se započalo s vylepováním plakátů a výzdobou. Koncem týdne bude loď plná fáborků a balonků, herci budou mít nacvičené zvláštní představení na odchodnou, bude nachystáno menu na velkolepou hostinu a Tvůrci už budou rozhodnutí, které dítě bude jmenovat odcházející.

Tento nesmírně prestižní úkol zpravidla připadl některému z nejmladších cestujících. Rodiče se mohli přetrhnout, aby to byl právě jejich potomek. Leila zrovna nedávno zahlédla ambiciózní matky s malými holčičkami v pestrých princeznovských šatičkách, jak stojí ve frontě před kulturními sály. Když kolem nich procházela, usmála se na ně. Děti se také usmívaly, ovšem některé z žen před ní uhýbaly pohledem, snad ze studu. Byla přece jenom stará. Zanedlouho by mohlo jejich dítě vyslovit právě její jméno.

No a jednou dojde i na vás, měla Leila skoro na jazyku. Odpočinek čeká nás všechny. Pokud nás dřív nepotká tragická nehoda.

Zaklapla knihu a rozhlédla se po palubě. Z reproduktorů kolem bazénu se ozvalo zapraskání a mladší děti vyjekly radostí, když hlučný, rozjásaný hlas oznámil: „A teď hezky pozdravíme kapitána Mikeyho a jeho posádku!“

Z reproduktorů se nakřáple vyřinula znělka kapitána Mikeyho. Nastal čas na přehlídku. Menší děti se radovaly a mávaly. Starší děti si dál hrály. Tohle už viděly milionkrát. Stejně jako ona.

I tak Leila sledovala, jak postavy provádějí své obvyklé popěvky a tance. Při pohledu z dálky si uchovaly jisté kouzlo. Zblízka bylo znát, že je umělá kožešina prošoupaná a plná žmolků, kostýmy vybledlé a mnohokrát pospravované. Dokonce i písničky působily unaveně. Nikdy se ale nezmění. Tady se neměnilo vůbec nic. Ačkoli... Leila se zamračila a přes brýle se na postavičky zadívala pozorněji. Kapitán Mikey. Králík Karlík, Veverka Vanda, Kočička Kiki. Něco přece jenom bylo jinak. Jedna z postav chyběla. Pejsek Puntík. Toho měla Addison nejradši. Měl pěkný červený obojek, zakroucený ocásek a byl to pořádný drzoun. Dareba. Rád prováděl Mikeymu a ostatním zvířátkům rošťárny.

Tady se nikdy nic nemění, tak kde ten Puntík vězí?

„Prosím, vaše voda,“ ozval se huhlavý hlas.

Vzhlédla a už už měla na jazyku, že si žádnou vodu neobjednala... a vtom v ní hrklo.

U jejího stolu stál Pejsek Puntík. Chlupatou tlapou před ni stavěl sklenici vody. Pokývl na ni velkou huňatou hlavou, ústa měl rozšklebená v širokém úsměvu a v nich se mu ze strany na stranu klimbal růžový gumový jazyk.

Tady něco nehraje. Postavy přece neobsluhují, navíc Puntík by měl tančit s ostatními. Než si to stihla přebrat, Puntík už se zase odporoučel, přikrčeně se prosmekával po palubě pryč. Leila se za ním dívala. Co se to tu děje?

Na okamžik ji přemohla strašná nevolnost, jako se jí to občas stávalo, když se loď dostala do rozbouřenějších vod. Dnes ale byla hladina klidná, slunce jasně svítilo; vířilo to jenom v ní samotné.

Tak už je to tady? pomyslela si. Začalo jí konečně přeskakovat? Při poslední prohlídce ji lékař ujišťoval, že je v pořádku, jenže co když se ji jen snažil uklidnit, nechtěl ji strašit? Každý věděl, že jakmile to člověku přestane myslet, považuje se za nejvlídnější řešení, když ho v tichosti předčasně pošlou na odpočinek.

Leila mohla doktora ubezpečit, že se smrti nebojí. Jak by mohla? Jediní dva lidé, které kdy opravdu milovala, byli mrtví – její dcera a její manžel. Třebaže v posmrtný život nevěřila, smrt aspoň znamenala, že nebude muset každý den zažívat prázdnotu a trýzeň z jejich ztráty. Ta bolest v ní byla zakořeněná natolik, že ji většinou ani nevnímala. Jen bezprostředně po probuzení ji pociťovala stejně silně a drásavě jako na začátku.

Sáhla pro vodu a zarazila se. Pod skleničkou byl zastrčený nějaký papírek. Pokradmu se rozhlédla. Nikdo se na ni nedíval. Všichni sledovali maskoty a jejich taneček. Leila papírek opatrně vytáhla a schovala ho v knize. Sklopila k němu oči.

O půlnoci. Záchranné stanoviště č. 1.

Prsty měla rozechvělé a znovu se jí zatočila hlava. Postavy na horní palubě se vlnily do rytmu poslední písně vystoupení.

„Vždyť život nás tak baví – a zajímáš nás ty, ty i ty...“

Závěrečný refrén.

Záchranné stanoviště č. 1.

Tam její dceru naposledy viděli živou.

Addison byla odjakživa svéhlavá. Chodit i mluvit se naučila brzy. Už jako malá mámě utíkala nebo si udržovala odstup svým rázným „Ne!“.

Pro Leilinu matku, Addisoninu babičku, byla její jediná vnučka ohromným potěšením, a zároveň ji nesmírně dopalovala.

„Musíte na ni být přísnější,“ nabádala často Leilu s Nickem. „Dělá si s vámi dvěma, co chce. Potřebuje disciplínu.“

Jenže na disciplínu Addison nereagovala dobře. Lépe řečeno ji zpochybňovala. Už od útlého věku si uvědomovala nespravedlnost odvetných opatření. Odpověď „Prostě proto“ jejich malé holčičce nestačila. „Proč?“ namítla vždycky a svraštila obočí. „To není žádný důvod.“

Možná Leilu mělo napadnout, že se Addison její hlad po odpovědích vymstí. Než bylo dceři deset, Leila už přestala počítat, kolikrát si ji Školitel předvolal do kanceláře, aby s ní probral Addisoninu přehnanou zvídavost. Když se tak stalo naposledy, obdařil ji Školitel významným pohledem a tlumeně prohlásil: „Je sice báječné, že je Addison tak chytrá holčička – a jednou se stane pro loď přínosem –, ale pokud bude Tvůrce neustále zpochybňovat, mohlo by být nezbytné, aby se jí dostalo intenzivnějšího vzdělání.“

Ten den se Leila posadila s Addison v kajutě a trpělivě jí vysvětlila, že byť se třeba chce na něco zeptat, musí se naučit nechávat si otázky pro sebe. Přinejmenším ve třídě. Jinak by se Tvůrci mohli rozzlobit a všechny je potrestat.

Addison si to s vykulenýma očima vyslechla.

„Proč nemají Tvůrci rádi otázky?“

Další trefný dotaz. Leila si povzdechla. „Možná se obávají, že by se lidem nezamlouvaly odpovědi.“ Vzala dceru za ruku. „Není snadné to pochopit, ale prosím tě, Addison, něco mi slib. Už žádné otázky. Prostě ber to, co ti Školitel říká. Prosím.“

Addison přikývla. „Dobře. Slibuju.“

Leila se smutně usmála. „Jednou pochopíš, jaké máme štěstí, že jsme tady, na lodi. Jsme v bezpečí, a Tvůrci se o nás starají. To si nesmíme pokazit.“

Addison znovu přikývla a pak – protože vždycky následovala ještě úplně poslední otázka – se zeptala: „Ale jestli je loď tak skvělá a jestli máme takové štěstí, proč se všichni tak bojí?“

Oběd se podával v Uměleckém salonu, uhlazeném černobílém prostoru, kde na stěnách visely původní nákresy Mikeyho a jeho bandy i spousty dalších zbožňovaných postaviček z dílny Tvůrců. S přívětivým úsměvem shlížely na stolovníky, coby připomínka nevinnějších časů.

Děti i dospělí se mohli pořád podívat na reprízy starých animovaných filmů, třebaže ne všech. Ty, které zobrazovaly svět, jaký býval dřív, zachycovaly lidi žijící ve skutečných městech – což bylo pro mnohé obyvatele lodi něco neznámého –, byly zakázány už před lety. Padlo rozhodnutí, že předkládají falešnou naději a nerealistickou představu života, jako by to snad o příbězích, kde vystupovaly princezny, draci a mimozemšťani ve vesmírných plavidlech, neplatilo.

Leilu často napadalo, jak podivný je svět, ve kterém žijí. Kde se děti vyznají ve smyšlených říších lépe než na pevnině, na níž se ona narodila.

Nechala se zavést ke svému obvyklému stolu. Mirabelle už byla opět usazená. Vždycky si dávala setsakra pozor, aby nevynechala jídlo, přitom byla tak drobounká. Ale takhle brzy nepřicházela nikdy. Zřejmě má zase nějaké novinky.

Přesně jak Leila očekávala. Sotva dosedla, Mirabelle se k ní naklonila přes stůl.

„Slyšelas poslední novinky?“

Leila se intenzivně pokoušela předstírat, že si pročítá menu.

„O čem?“ zeptala se.

Mirabelle zacvrlikala jako kanárek. „O té vraždě přece.“

Leila se zajíkla a rozhlédla se kolem. Podle všeho je nikdo nepozoroval, jenže opatrnosti nikdy nebylo nazbyt. Zdejší obsluha se pohybovala mrštně a tichounce jako nindžové.

„Opravdu to musíme rozebírat?“ zašeptala.

„Tak jestli se chceš radši bavit o počasí...“ Mirabelle předstírala, že zívá.

Leila vzdychla. „No tak povídej.“

„Identifikovali oběť.“

Leila se na přítelkyni zahleděla. Mirabelle měla uši všude. Její zdroje byly neomylné. A rodinné konexe záviděníhodné. Proto jí ty drby pokaždé prošly. Měla výsadní postavení. A tím pádem ho patrně měla i Leila.

Jenomže Leila měla i minusové body. Kvůli Addison. Nemohla si dovolit být stejně lehkovážná jako Mirabelle. Tvůrci by k ní nebyli natolik shovívaví. Mirabelle byla její přítelkyně. Ale ne vždy chápala, že ochrana, jíž se těší, se nevztahuje na všechny.

„A kdo to tedy byl?“ zeptala se Leila tiše.

Mirabelle se samolibě usmála. „No, to je hodně zajímavé.“

Potom se odmlčela a usmála se ještě víc. Obrátila hlavu k přicházející servírce. „Lucy, zlatíčko. Už jsem si říkala, kdy k nám dorazíte. Mám hlad jako vlk.“

V rychlosti si objednaly. Salát a polévku, jako vždycky. Když Lucy odešla, Mirabelle zvedla skleničku a usrkla bílé víno. Leila se snažila krotit vlastní zvědavost, ale nepodařilo se jí to.

„Takže abychom navázaly,“ vybídla kamarádku.

„Jistě,“ zazubila se Mirabelle. „No, ukázalo se, že to je někdo, koho znáš. Člověk z kuchyně – Sam Weatherall.“

Leila se zařinčením upustila nůž na máslo. Zvuk jako by se s ozvěnou roznesl po celé místnosti. Pár lidí se na ně otočilo. Sakra.

Sehnula se, aby nůž sebrala z podlahy, ale mezitím už se k ní vrhl číšník s čistým příborem.

„Prosím, tady máte. Seďte, já to zvednu. Je všechno v pořádku?“

„Ano, ano,“ ujišťovala ho Leila. „Jsem jenom nešika.“

„Mám pocit, jako bychom najeli na vlnu,“ prohlásila Mirabelle pohotově. „Vy jste nic necítil?“

„Ehm... Ano. Za to se omlouváme.“

Zase tiše odkráčel. Leila se nadechla a pokusila se sebrat. Natáhla se pro víno a upila.

„Promiň,“ ucedila Mirabelle ve vzácném momentu kajícnosti. „Myslela jsem, že tě to potěší.“

Leila se zase zklidnila. „A proč by mi na tom mělo zále-žet?“

Mirabelle si ji pozorně prohlížela. „Brouku, kdybych já zjistila, že chlap, který podrazil moji dceru, konečně dostal, co si zasloužil, byla bych radostí celá pryč.“

Leila pocítila tíhu na hrudníku a sevřelo se jí hrdlo. „Já každopádně nejsem ty.“ Odsunula židli. „Omluv mě. Musím na záchod.“

Na toalety zvládla dorazit bez zaškobrtnutí, s nezúčastněným výrazem, ale než tam došla, nohy se jí třásly a svaly v obličeji ji bolely od toho, jak se je snažila ovládat.

Naštěstí uvnitř nikdo nebyl a všechny kabinky byly prázdné.

Leila se nahnula nad umyvadlo a opláchla si obličej studenou vodou. Několikrát se zhluboka nadechla. Pak se zavřela v kabince. Na jednom z mála míst, kde měl ještě člověk trochu soukromí, tedy s výjimkou kajuty, ale i tam bylo nařízeno trávit maximálně deset hodin denně.

Usadila se na kryt prkénka, složila hlavu do dlaní a snažila se zklidnit rozbouřenou mysl.

Identifikovali oběť. Člověk z kuchyně.

Sam.

Býval to Addisonin kamarád. Už odmalička. Patřil do party, se kterou Addison vyrůstala, hrála si, prožívala problematické roky dospívání a absolvovala povinnou službu.

A se kterou nakonec i naplánovala útěk.

Za ta léta se leccos napovídalo. O těch, co se pokusili, aby se po nich „slehla záď“, jak znělo zažité rčení. Uprchnout z lodi. Fámy se ale nikdy nepotvrdily. Pochopitelně. Posádka nemohla dopustit, aby se vědělo, že by někdo mohl chtít téhle doživotní plavbě uniknout.