BARVY KRÁSY

Sophiin triumf

Corina Bomannová

BARVY KRÁSY

Sophiin triumf

IKAR

Corina Bomann

DIE FARBEN DER SCHÖNHEIT

Sophias Triumph

Copyright © 2020 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2020 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © zero-media.net, München

Jacket illustrations © Trevillion Images, buerosued.de

Translation © 2023 by Dagmar Hoangová

ISBN 978-80-249-5091-4

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

47. kapitola

48. kapitola

49. kapitola

50. kapitola

51. kapitola

52. kapitola

53. kapitola

54. kapitola

55. kapitola

1. kapitola

Červenec 1934

Tikání hodin mě uspávalo. V této fádní, bíle vymalované místnosti, kde kromě několika hnědých laviček nebyl žádný jiný nábytek, jsem byla jediná čekající. Znuděně jsem si hrála se starou mincí, kterou mi daroval Darren při jednom z našich prvních výletů a kterou jsem nosila na stříbrném řetízku. Když jsem ucítila kov na pokožce, vzpomněla jsem si na ostrov, který byl kdysi domovem kapitána pirátů, a zatoužila po vůni mořského vánku a křiku racků.

Tady v nemocnici byl ale jen pach dezinfekčních prostředků, vzdálené kroky a občasné bouchnutí dveří. Můj pohled bezcílně putoval po místnosti.

Noviny na lavici u okna byly ze včerejška. Článek v nich jsem znala, protože Darren měl ten list předplacený. Na jedné ze stěn visel malý obrázek s vyobrazením plachetnice. Prohlížela jsem si ho v uplynulých dnech tak často, že jsem znala každý tah štětce zpaměti.

Nakonec jsem pohlédla k oknu. Dešťová přeháňka proměnila prach na skle v tmavé šmouhy. Sluneční svit se právě pokoušel prodrat horou mraků.

Viděla jsem už oknem nemocnice hezčí věci. Lůžkový trakt naproti byl šedivý a deprimující. Z fasády se odlupovaly velké cáry barvy. Požární žebřík, který se tu nacházel skoro na každé vyšší budově, byl zrezivělý.

V Paříži byla aspoň zahrada, jež je v tomto ročním období v plném květu. Každý den, kdy jsem tady seděla, jsem nejméně jednou pomyslela na HÔpital Lariboisière. Pravděpodobně proto, že mě tam navštěvovala Henny.

Nikdy by mě nenapadlo, že se naše pozice jednou obrátí. Henny byla vždy ta silná, která si dokázala poradit ve všech situacích. Měla v Paříži okamžitě úspěch, našla si milence a stoupala vzhůru, zatímco já byla chudá jako kostelní myš, která mohla být ráda, že ji přítelkyně podporuje.

Ležela už dva týdny tady, zchudlá, nemocná žena, daleko od svého domova, která se zhroutila v chodbě před Darrenovým bytem.

Jak snadno jsem mohla být na jejím místě, když se mě otec zřekl. Kdyby nebylo Henny, kdyby mě nevzala k sobě do svého berlínského bytu, možná bych někde bídně zemřela. Teď je na mně, abych jí pomohla.

„Miss Krohnová?“ vytrhl mě nějaký hlas ze zamyšlení. Byl hluboký a uklidňující, přesně ten správný, aby zbavil pacienty strachu.

Pomalu jsem se otočila k bíle oblečené postavě, která stála ve dveřích. „Ano, pane doktore?“ Řekl mi při našem prvním setkání své jméno, vypadlo mi však.

„Vaše přítelkyně je vzhůru. Jestli chcete, můžete jít za ní.“

„Mockrát děkuju.“

Vstala jsem a sáhla po své kabelce. V modrém kostýmu a barevně sladěných lodičkách jsem vypadala jako obchodnice. Při svých návštěvách jsem zjistila, že se ke mně personál chová zdvořileji, když jsem formálně oblečená.

Připojila jsem se k lékaři a opustila čekárnu.

Higgins, vzpomněla jsem si, když jsme prošli dveřmi oddělení. Muž, kterého jsem následovala, se jmenuje doktor Higgins. Vystřídal doktora Millera a zodpovídal od začátku tohoto týdne za Henny. Světlé hlasy měl husté a pěstěné, tmavé kruhy pod modrýma očima ale vyprávěly o namáhavosti jeho práce, dlouhých hodinách u nemocničních postelí a setkáních se zoufalými pacienty a jejich rodinnými příslušníky.

Před dveřmi Hennyina pokoje jsme se zastavili. Měla štěstí, že ji umístili do dvoulůžkového pokoje. Ve skutečnosti byl vyhrazen lépe situovaným pacientkám, její onemocnění ale vyžadovalo určitou izolaci, navíc byly nemocniční sály obsazené.

„Určitě vás potěší zpráva, že se vaší přítelkyni daří o něco lépe,“ prohlásil doktor Higgins. „Zápal plic naštěstí dál ustupuje. Stále větší obavy nám však dělá závislost pacientky na opiu. Nemůžeme jí dát žádný medicínský opiát, protože by hrozilo, že dojde k zástavě dechu. Následkem abstinence ale dochází k opakovaným záchvatům děsu a silnému pocení.“

Zírala jsem na lékaře. „Jak to bude pokračovat?“ zeptala jsem se. „Musí toho přece nechat, nemám pravdu?“

„Samozřejmě.“ Na čele lékaře se vyhloubila vráska. Krátce zápasil sám se sebou a pak odpověděl: „Snadné to nebude. Opiáty působí na mozek. Může docházet ke strachu, halucinacím a depresím. Dáváme jí uklidňující prostředky, proto nejsou symptomy tak silné. Odvykací kúru by měla bezpodmínečně provádět pod lékařským dozorem. Nejlépe na klinice. Existují sanatoria, která se zaměřují přímo na boj se závislostí. Můžu vám dát nějaké adresy. Pobyt v nich ale není zrovna levný.“

Projela mnou hrůza. A zároveň vztek na Jouella. Kdyby ji nepřivedl do styku s opiem…

„To by od vás bylo velice laskavé,“ pronesla jsem a rychle potlačila myšlenky. O Hennyině milenci a nákladech na její léčbu můžu přemýšlet později. „Děkuju.“

„Okay, podívám se tedy, co mohu udělat. Předpokládám, že se uvidíme zítra.“

Přikývla jsem. „Ano, zítra. Mockrát děkuji, doktore Higginsi.“

Lékař se na mě usmál, otočil se a zmizel s vlajícím pláštěm v chodbě.

Zhluboka jsem se nadechla, vyndala z kapsy malý pestrý šátek a uvázala si ho přes ústa, jak mi poradila jedna zdravotní sestra. Pak jsem zaklepala.

Věděla jsem, že Henny může odpovědět jen šeptem, chvíli jsem proto čekala, než jsem stiskla kliku.

Na zápach dezinfekčních prostředků jsem si už zvykla, vůně máty mě ale pokaždé překvapila. Sestry nakapaly trochu japonského mátového oleje na kapesníky a položily je Henny vedle hlavy. Mělo jí to usnadnit dýchání.

Okamžitě mě to v duchu zavedlo do továrny madame Rubinsteinové, k dlouhým stolům, u nichž jsem s dalšími ženami otrhávala a přebírala byliny. Kupodivu jsem to měla v tu chvíli lépe v paměti než dobu strávenou u Miss Ardenové. Skutečnost, že farma krásy, kterou jsem vybudovala, běží beze mě, mě hodně zraňovala, takže jsem na to nechtěla myslet.

„Ahoj, Henny, jak se cítíš?“ zeptala jsem se, když jsem k ní přistoupila. Poté, co se druhá pacientka odstěhovala, posunuli její postel k oknu. Vyhlídka nebyla příliš půvabná, mohla ale vidět aspoň oblohu.

Henny působila pod pokrývkou křehce a zranitelně. Tváře měla bledé, rty rozpraskané a oči obklopené rudomodrými kruhy. Závislost zničila její tělo už před cestou sem. Jak mohla přečkat plavbu, bylo mně i lékařům záhadou.

Když mě spatřila, usmála se. „Sophie!“ zachrčela. „Je mi hrozně, ještě ale žiju, jak vidíš.“

Zasmála se a okamžitě se rozkašlala. Třesoucíma se rukama vylovila z nočního stolku kapesník a přitiskla si ho ke rtům.

Jako vždy jsem s pocitem bezmoci odstoupila od postele. Naučila jsem se, že mi nezbývá než čekat, až záchvat přejde. Rvalo mi srdce ji tak vidět. Dřív sršela radostí ze života, teď ale nebyla ta zářivá mladá žena k poznání. Nejraději bych si ji přitáhla do náruče, lékaři mě ale od objetí zrazovali.

Po chvíli se uklidnila a vyčerpaně se opřela. Přisunula jsem si židli, zachovala ale odstup.

„Vzpomínáš si, když byla ve městě španělská chřipka?“ zasípala a pomalu odstranila kapesník z obličeje. „Bylo to stejné.“

„Ty nemáš chřipku,“ namítla jsem. „Navíc doktor Miller tvrdí, že tvá choroba přestane být po nějakém čase nakažlivá. A mám přece zakrytá ústa.“

Když byla tehdy v Berlíně nákaza, pouštěly nás matky z domu taky jen s uvázaným šátkem. Slyšely jsme sousedky vyprávět, že to tu či onu rodinu postihlo, a venku jsme viděly, jak lidé nastupují do tramvají se zakrytými ústy. Učitelé o tom mluvili ve škole a občas jsem tajně poslouchala rodiče, když se bavili o zemřelých.

„Nechci, abys onemocněla,“ řekla Henny.

„Neonemocním, slibuju.“

Chvilku jsme mlčely. Viděla jsem, jak se Henny snaží sebrat síly. „Víš něco o svých rodičích?“ zeptala se nakonec.

Překvapena jejími slovy jsem mlčela. Neřekla jsem jí, co se stalo. Ani pro mě nebylo snadné myslet na matku. Od jejího úmrtí neuplynulo ještě moc času. Rány, které ta ztráta způsobila, pořád ještě bolely.

Obelhávat Henny jsem ale taky nechtěla.

„Matka na jaře zemřela,“ odpověděla jsem. „Nedověděla bych se to, kdyby se mi neohlásil náš notář.“

Henny zvedla obočí. Než se mohla zeptat, pokračovala jsem: „Otec nepovažoval za nutné mě informovat. Ani o tom, že se s matkou přestěhovali do Zehlendorfu. Vyprávěla bych ti to všechno, až bys byla znovu při síle. Matka mi zanechala malé dědictví. A několik dopisů. Dopisů, které mi kvůli otci nemohla poslat.“

Henny stiskla rty. Poznala jsem, že bojuje s dalším záchvatem kašle. Ten se ale naštěstí nedostavil.

„Co je s tvými rodiči?“ zeptala jsem se. „Zůstala jsi s nimi v kontaktu?“

Henny sklopila oči a zavrtěla hlavou. „Ne. Oni… oni by tomu nerozuměli.“

„Čemu by nerozuměli? Věděli přece, že jsi tanečnice.“ Dodatek, že by se možná radovali i z jejího zasnoubení, mi zůstal vězet v krku. Měla jsem pocit, že zmínit se o Jouellovi, by bylo jako zapálit doutnák sudu se střelným prachem. Chtěla jsem počkat, až s tím tématem začne sama.

„Přestala jsem jim psát.“ Otočila hlavu a vyhlédla z okna.

Pochopila jsem, že bude lepší o tom nemluvit. Zatím byly naše rozhovory vzhledem k okolnostem povrchní, složitým tématům jsme se vyhýbaly. To, že se zmínila o mých rodičích, bylo znamení, že se jí daří lépe. Tušila jsem však, že dojde i na další věci.

Dost dlouho jsme mlčely. Pohled přítelkyně zůstával upřený na oblaka plující po obloze. Neměla bych ji nechat samotnou?

„Přála bych si, abychom nikdy neodešly do Paříže,“ vyhrkla najednou. Po tvářích se jí koulely slzy, její obličej ztvrdl. „To všechno by se nestalo, kdybychom tam nejely.“

Bylo pro mě těžké na to zareagovat. Paříž mi přinesla velké neštěstí, bylo mi ale také díky setkání s madame Rubinsteinovou dopřáno začít nový život. Život, který teď vedu.

„Možná,“ přikývla jsem. „Na to bys teď ale myslet neměla. Jsi tady, u mě. A uzdravíš se, to ti přísahám.“

Do očí jí stouply slzy. „Chovala jsem se k tobě hrozně. Měla jsem na tebe dát…“

Víc než kdy jindy jsem si přála, abych ji mohla obejmout. Byla jsem skoro v pokušení to udělat, vtom se ale ozvalo zaklepání a do místnosti vstoupila mladá žena v sesterském stejnokroji. Byla to ošetřovatelka, která mluvila německy.

„Je čas na vaše medikamenty,“ oznámila se slabým přízvukem a podala pacientce několik tablet a sklenici vody. Roztřesená Henny léky spolkla.

„Myslete na to, že se slečna Wegsteinová musí šetřit,“ obrátila se sestra na mě.

Málem jsem poznamenala, že jsem tu teprve deset minut, ale přikývla jsem. „Sleduju hodiny.“

Sestra se usmála a zmizela.

Henny upřela znovu pohled z okna. Bála jsem se zeptat, na co myslí.

2. kapitola

Když jsem dorazila domů, odemkla jsem dveře našeho bytu a vstoupila.

Vůně kávy, která se vznášela ve vzduchu od snídaně, zahnala trochu napětí, které jsem si přinesla z nemocnice.

Na okamžik jsem se zastavila a naslouchala tichu apartmánu. Naštěstí jsme neměli na stěnách tikající hodiny ani něco jiného, co by připomínalo špitál.

Návštěva u Henny byla nečekaně intenzivní. Při zpáteční cestě jsem si uvědomila, že nemůžeme to, co se stalo, jen tak setřást. Musíme vše krok za krokem zpracovat. Až bude Henny zdravá a z cév se jí vyplaví jed, začneme znovu.

Svlékla jsem si kabátek od kostýmu a pověsila ho na věšák.

Darren byl dnes na poradě s novým zaměstnavatelem. Jak ráda bych se od něho nechala obejmout!

Když jsem vešla do kuchyně, spatřila jsem na jídelním stole obálku. Musel ji tam položit Darren, než odešel.

Považovala jsem ji nejdřív za jeho pracovní materiál, pak jsem si ale všimla, že je adresovaná mně.

Nečekala jsem ve skutečnosti žádnou poštu. Po Hennyině příjezdu jsem odpověděla na dopis monsieuru Martinovi, detektivovi z Paříže. Jeho reakce ale určitě ještě chvilku potrvá. Navíc by nepřišla v tak tlusté obálce.

Odesílatelem byla City College of New York. Rozčileně jsem obálku zvedla a teprve teď poznala, jak je těžká. Co to má znamenat?

S bušícím srdcem jsem ji roztrhla a vyndala dopis a několik brožurek. V jedné byl seznam studijních oborů.

Položila jsem ji na stůl a sáhla po dopisu.

Vážená Miss Krohnová,

mockrát děkujeme za Váš zájem o naši univerzitu. Jak jste si přála, přikládáme několik brožur s informacemi o našem zařízení.
Neobávejte se ozvat, pokud byste měla nějaké dotazy.

V naději, že Vás tu budeme moct brzy přivítat,
zůstáváme se srdečnými pozdravy.

Klesla jsem na židli.

Darren. Kdo jiný by se za mě informoval na vysoké škole? Můj sen dokončit studium v uplynulých dnech stále sílil. Mluvila jsem o tom s Darrenem, nepočítala jsem ale s tím, že se bude dotazovat na univerzitě.

Srdce se mi divoce rozbušilo. Co když to opravdu udělám?

Pak už by mě nemohl někdo jako Miss Ardenová šoupat do jiných oddělení. S diplomem bych mohla pracovat v oboru, který mám ráda.

Prsty studenými z rozčilení jsem otevřela první brožuru. Už po několika vteřinách jsem se ztratila ve fotografii kampusu. Velice dobře jsem si dokázala představit, jak ho míjím cestou na přednášku… Mám se toho skutečně odvážit? Poznala jsem v tu chvíli, jak ve mně všechno volá po tom, abych zase seděla v posluchárně, znovu pracovala u laboratorního stolu. Naslouchala opět slovům profesora. Začala jsem listovat a dovolila si na okamžik se zasnít.

Než se vrátil Darren z práce, přečetla jsem většinu brožur. Seznam studijních oborů byl působivý. Nejvíc jsem se radovala z toho, že je tam fakulta chemie. Naplnilo mě velkou nadějí, že se na ni zapsalo i mnoho studentek. Časy se očividně změnily od doby, kdy jsem navštěvovala univerzitu Fridricha Viléma v Berlíně.

Když jsem slyšela, jak Darren položil klíč na komodu, vstala jsem.

„Ahoj, miláčku,“ pozdravila jsem, ovinula mu paže kolem krku a políbila ho.

„To je uvítání!“ usmál se. „Jak se daří tvé přítelkyni?“

„Lépe,“ odpověděla jsem. „Tentokrát to ale bylo trochu obtížnější.“

„Chtěla se s tebou zase hádat? To bych ohodnotil jako dobré znamení.“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou a stručně mu vylíčila, jak probíhala návštěva. Skončila jsem vyprávění slovy: „Obávám se, že nás čeká hodně těžká doba. Nejen kvůli odvykání. Je tolik věcí, o nichž jsme nikdy nemluvily…“

„Vy dvě to zvládnete,“ řekl a políbil mě na spánek. „Nejdřív se musí uzdravit.“

„To si myslím taky,“ povzdechla jsem si a ještě chvíli se k němu tiskla.

„Našla jsi ty materiály?“ zajímal se, když jsem se vyvinula z jeho objetí.

„Ano, nevím ale, která dobrá víla mi je poslala.“

Darren se usmál a odhrnul mi pramen vlasů z obličeje. „Myslel jsem, že ti přijde vhod trocha inspirace. Když jsi teď volná jako pták, můžeš zkusit znovu studovat. Požádal jsem tedy o pár brožur univerzity, které nabízejí jako studijní obor chemii.“

„Univerzity?“ podivila jsem se. „Tys napsal hned několika vysokým školám?“

„Jen těm, které se nacházejí v blízkosti a jsou finančně dostupné. Jestli chceš, obstarám ti také podklady Yaleovy univerzity. New Haven není od New Yorku příliš daleko.“

„Už pouhé jméno zní draze. Pravděpodobně tam studují lidé jako Vanderbiltovi.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Citty College nevypadá vůbec špatně. Za předpokladu, že nestojí moc.“

„Je to státní univerzita, ceny by měly být nižší.“

Cítila jsem, jak moje počáteční nadšení pomalu ochabuje. Nepomyslela jsem na to, že jsou na studium zapotřebí peníze. Spousty peněz.

V Berlíně platil mé vzdělání otec, tady musím nést náklady sama. I když se budeme zanedlouho brát, nemohu po Darrenovi požadovat, aby hradil mé školné.

„Než se někam přihlásím, měla bych si najít zaměstnání,“ vyslovila jsem nahlas svou další myšlenku.

Darrenův obličej zvážněl. Poznala jsem na něm, že by chtěl říct něco povzbudivého, ale stejně jako mě i jeho dohnala realita.

„Navíc bude muset jít Henny patrně kvůli závislosti do sanatoria.“ Sklopila jsem hlavu. Dobrý pocit, který jsem měla při listování, stále víc mizel.

Darren zlehka ovinul paže kolem mých ramen. „Všechno se vyřeší, jsem o tom přesvědčený. Pomůžu ti, jak budu moct.“

„Nemůžu připustit, aby všechno leželo na tvých bedrech.“

„Tak to přece není,“ namítl. „A dostanu u toho výrobce potravin velice dobrý plat. Setkání proběhlo výborně. Možná se mi ozvou i další firmy. Ani se nenaděješ a budu dělat reklamu pro Kellogg´s!“

„Přesto je to riskantní.“

Darren mě k sobě přitáhl. „Pro tebe jsem ochotný podstoupit jakékoli riziko.“

3. kapitola

Myšlenka na studium a obrázky kampusu City College mě udržely bdělou po většinu noci. Touha znovu studovat mnou cloumala jako vichřice. Skoro zoufale jsem procházela naše možnosti. Měla jsem ještě úspory, jak dlouho ale vydrží, když si nebudu přivydělávat? Takové studium netrvá jen pár měsíců.

Hospodářská situace se výrazně nezlepšila, možná bych ale mohla nastoupit v nějakém kosmetickém salonu.

Existují podnikatelky, které naskočily do vlaku, který uvedly do pohybu madame Rubinsteinová a Miss Ardenová. Těžko je ale některá tak úspěšná jako ty dvě. A pracovní doba nepřipouští studium. Budu-li pracovat jen několik hodin denně, nevydělám v malém podniku dost.

Dostala jsem další nápad. Co když vyhledám Helenu Rubinsteinovou? Vrátit se k Miss Ardenové nebylo možné. Madame mi ale dala při našem posledním setkání najevo, že bych u ní mohla znovu nastoupit. Doslova řekla, že by ji to potěšilo a chtěla by napravit, že mě právníci Lehmann Brothers propustili.

Je to ale několik let.

Jak by tam vypadala moje práce? Místo v Římě, které mi nabízela, je určitě obsazené. A Paříž…

Neodvažovala jsem se už doufat.

Navíc jsem si moc dobře pamatovala dobu, kdy jsme s kolegyní Ray vyvíjely novou linii produktů. Skoro jsme se nedostaly ke spánku. Jak bych měla po práci studovat?

To bych musela pracovat pro madame na poloviční úvazek. Tolerovala by to však?

Věděla jsem, že pro ni nehraje roli, jestli jsem dokončila studium nebo ne, mě by to ale dovedlo dál ve snaze se osamostatnit.

* * *

Ráno jsem si připadala jako zbitá. Bylo to, jako by na mé duši ležel balvan. Skoro jsem si přála, aby Darren ty brožury nepožadoval. Probudil tak ve mně přání, které si patrně nebudu moct splnit.

„Jsi dnes tak tichá,“ poznamenal Darren u snídaně. Všechno bylo jako vždycky, já se ale cítila úplně jinak.

„Nespala jsem dobře,“ přiznala jsem.

„Přemýšlíš o studiu.“

„Napadlo mě, že bych se mohla zeptat na práci madame.“

Darrenův šálek s kávou se v půli cesty k ústům zastavil. „Heleny Rubinsteinové?“

„Potkala jsem ji po pohřbu Miss Marburyové. Říkala, že by ji to potěšilo. Nabídla mi dokonce místo v Římě.“

Darren se na mě překvapeně podíval. „V Římě? No ano, byla jsi tehdy u její velké konkurentky. Nějakou dobu to určitě je, viď?“

„Ano. Místo v Římě už volné nebude, mohla bych ale nastoupit do laboratoře.“

Sáhl přes stůl po mé ruce. „Opravdu to chceš? Podle toho, co jsi povídala, to tam taky nebylo vždycky snadné.“

Přikývla jsem.

„A co ta klauzule o sňatku?“ Vyprávěla jsem Darrenovi, že po mně madame požadovala, abych se deset let nevdala.

„Půjdu za ní, až se vezmeme. Podruhé si takovou podmínku vnutit nenechám.“

Darren se zhluboka nadechl. „Dobře si rozmysli, jestli se chceš vydat do doupěte té lvice. Ta se nezmění. Možná tě zapřáhne tak, že nebudeš mít vůbec čas na studium.“

„Tomu dokážu zabránit,“ odpověděla jsem. „Naprosto jasně jí řeknu, co chci.“

„Nezapomeň, že je to madame. Souhlasí jen s tím, z čeho má prospěch. Musela bys jí poskytnout informace o Ardenové, aby měla zájem. Nebo se snad mýlím?“

„Madame nenávidí neloajálnost,“ prohlásila jsem. „Kdybych to zkusila tímhle způsobem, ztratila bych u ní na úctě. Může chtít něco vědět o Ardenové, jsem si ale jistá, že se jí špioni hnusí. Navíc to není můj styl. I u Miss Ardenové se mě pokoušeli vyptávat na Rubinsteinovou, já ale nic neřekla. A myslím, že právě proto mě pověřila vybudováním farmy. Protože věděla, že nejsem zrádkyně.“

„Máš pravdu, promiň,“ řekl.

Zavrtěla jsem hlavou a zhluboka se nadechla a vydechla. Nějaká možnost se přece najít musí.

„Pojedu do nemocnice,“ prohodila jsem spíš k sobě než k Darrenovi. „Možná mi ta cesta zjedná jasno.“

Darren mě pohladil po tváři. „Budu tě ze všech sil podporovat.“

„Děkuju.“ Sáhla jsem po jeho ruce, políbila ji a ještě chvíli držela na svém obličeji. Pak jsem ji pustila a otočila se ke své kávě. Na to, co jsem měla dnes před sebou, jsem nutně potřebovala životabudič.

Tentokrát mě Henny očekávala vsedě na posteli. Sestry jí očividně umyly vlasy a trochu ji učesaly.

„Ahoj, Henny,“ pozdravila jsem a vytáhla šátek. Nevěděla jsem, jestli je to ještě nutné, nechtěla jsem ji ale nakazit něčím, co bych přinesla zvenku.

„Ahoj,“ odpověděla s úsměvem. „Pomalu začínám vypadat jako člověk.“

„To je krásné,“ řekla jsem. „Jak se cítíš?“

„O moc lepší než včera to není, připadám si ale trochu svěžejší.“ Zvedla na okamžik paže, ty jí ale bezvládně klesly. „A jídlo chutná o něco lépe.“

„Dávají ti už i něco jiného než ovesnou kaši?“

„Ano, dostávám teď hodně jídla s máslem, protože se domnívají, že je to dobré pro plíce. Odvykla jsem tolik snídat.“ Sklopila pohled. „Popravdě řečeno jsem v Paříži skoro nejedla.“

Jak jen mohla zvládnout cestu přes moře? Měla velké štěstí.

„Dostala jsem včera poštu,“ řekla jsem, abych ji trochu rozptýlila, a vyndala z kabelky jednu z brožur. „Ze City College.“

„College?“ protáhla tázavě.

„To je univerzita tady v New Yorku.“ Musím bezpodmínečně naučit Henny anglicky, až se uzdraví. Díky kontaktu s lékaři znala pár slov, jinak jí tlumočila německá sestra. „Vyprávěla jsem Darrenovi, že si pohrávám s myšlenkou znovu studovat, když jsem dala výpověď Miss Ardenové. Přimělo ho to napsat na několik univerzit.“

„Zdá se, že je to dobrý člověk,“ řekla Henny. Usmála se, v pohledu ale měla skoro teskný výraz. „Bohužel si pořádně nepamatuju, jak vypadá.“

„Budeš mít příležitost si ho prohlédnout, až budeš doma,“ pronesla jsem. „Chceme, abys u nás bydlela.“

„Opravdu?“ Henny zvlhly oči. „Nebudu vás rušit?“

„O nějakém rušení nechci slyšet!“ prohlásila jsem. „Jsi u nás srdečně vítaná.“

„Chcete se ale vzít.“

To jsem svěřila Henny hned na začátku, v prvních dnech, když se probrala. Překvapilo mě, že si to pamatuje.

„To chceme a taky uděláme. Těší mě, že jsi tady a můžeš být mou družičkou. Jestli chceš.“

„Chci,“ řekla. „Je moc krásné, žes po všem, co jsi zažila, našla konečně štěstí.“

„Najdeš ho taky, to ti slibuju.“

Mluvily jsme dost dlouho o univerzitě a kampusu. Moje nadšení mělo očividně nakažlivý účinek, protože stíny únavy, které Henny provázely, trochu ustoupily. Skutečnost, že budu mít možná brzy příležitost stát se skutečnou chemičkou, ji zjevně vzpružila.

„Můžeš si pak otevřít svůj obchod,“ řekla. „Nebo se staneš profesorkou a budeš sama učit.“

„Obávám se, že práce na univerzitě pro mě není. V posledních dnech na farmě krásy jsem neustále myslela na vlastní laboratoř. Mohla bych se specializovat na určité produkty.“ Cítila jsem, že kámen, který mi nějaký čas spočíval na hrudi, při tom pomyšlení je o něco lehčí.

„Ty to zvládneš.“ Začala být najednou zase melancholická. „Kdoví, možná bude mít město využití i pro starou tanečnici.“

„Starou?“ podivila jsem se. „Je ti teprve osmadvacet!“

Henny si posměšně odfrkla. „To je v určitých kruzích vysoký věk…“

Připadala Jouellovi příliš stará? Neodvažovala jsem se zeptat.

„Josephine Bakerová tančí dodnes, pokud je mi známo.“

„Ani ona už ale není zářivou hvězdou jako kdysi. Někdy si přeju, abych ji nikdy nepotkala. Mohly jsme zůstat v Berlíně…“

Mám jí vyprávět o osudu varietního ředitele Nelsona? Cítila jsem, jak se kámen vrací.

„Dostala jsi v poslední době nějakou zprávu z Německa?“ nadhodila jsem opatrně.

„Ne,“ odpověděla.

Očividně zatím vůbec nepomyslela na to, jak se daří jejím rodičům. Byla jsem si vědoma toho, že je to nebezpečné téma, které může snadno vést k tomu, že se rozčílí. V žádném případě si ale nesmí myslet, že by bylo lepší zůstat v Berlíně.

„Pan Nelson odešel do Švýcarska,“ řekla jsem. „To divadlo už vůbec neexistuje.“

Henny vytřeštila oči. „Pan Nelson se vzdal divadla?“

„Neměl na vybranou, nacisté ho donutili. Zřizují tam kino.“

Henny to zjevně zasáhlo. „Jsou tedy všichni nezaměstnaní?“

„To nevím. Je možné, že provozovatel kina některé převezme. Dívky z pokladen nebo jevištní dělníky.“

„Ale tanečnice…,“ zašeptala smutně.

„Ty určitě mají jiné angažmá, nemusíš si kvůli tomu dělat starosti.“

Položila jsem si otázku, jestli dívky a taneční mistrová opravdu našly nová místa. O tom nám stařec, kterého jsme na jaře potkali před divadlem, neposkytl žádnou informaci.

„A nemysli si, že odejít z Berlína byla chyba,“ dodala jsem. „Jsem si jistá, že brzo přijdou dobré časy. Někdy musí jít člověk oklikou, cíl je ale potom o to krásnější.“

Z hovoru nás vytrhlo zaklepání. Do pokoje vstoupil doktor Higgins. V kapse pláště měl zastrčený stetoskop, v rukách držel podložku s připevněnými papíry.

„Miss Krohnová, mohl bych si s vámi krátce promluvit?“ zeptal se k mému překvapení.

„Samozřejmě, pane doktore.“ Podívala jsem se na Henny, která vypadala zase ospale. „Stejně jsem se už chtěla rozloučit.“

„Dobře, počkám venku.“

Přistoupila jsem k Henny a vzala ji za ruku. „Přijdu zase zítra, ano? Povím ti pak, co doktor říkal.“

„Dobře,“ přitakala Henny unaveně. Zdálo se, že ji náš rozhovor vyčerpal.

Přikývla jsem a zamířila ke dveřím. V chodbě jsem si sundala šátek z obličeje. Doktor Higgins mě pohybem ruky vybídl, abych šla s ním.

Židle pro čekající pacienty před ošetřovnou byly prázdné. V pozadí tlačila sestra chodbou servírovací vozík.

Ordinaci jsem znala už ze své první návštěvy. Kostra u okna se na mě šklebila. Připomněla mi hodiny biologie na gymnáziu.

Doktor Higgins mi nabídl místo a odebral se za svůj psací stůl. „Mám dobré zprávy. Našli jsme pro vaši přítelkyni místo v sanatoriu.“

„Není to moc brzo?“ podivila jsem se. „Připadá mi pořád ještě slabá.“

„Počítáme s tím, že ji budeme moct za týden propustit. Její stav je už dobrý, každopádně pokud jde o plíce. Až nabere ještě víc sil, může nastoupit na léčení.“

Neměl by si o tom nejdřív promluvit s Henny?

„A kde se to sanatorium nachází?“ zeptala jsem se.

„U New Havenu. Je tam nadace, která se stará o závislé pacienty. Znám vedoucího toho zařízení, profesora Hendrickse. Je to uznávaný odborník v této oblasti. Má hodně zkušeností se závislostí na opiu a alkoholu. Ty jsou v New Yorku bohužel velice rozšířené, i v prominentních kruzích.“ Doktor Higgins udělal krátkou přestávku a pak pokračoval: „Léčba ale bude stát nějakých devět set dolarů.“

„Devět set!“ vyhrkla jsem. Měla jsem pocit, jako bych dostala ránu. „To je hotové jmění!“

„Je to jeden z nejlepších ústavů pro léčbu závislých. Provádějí se tam speciální kúry a diety zaměřené na to, aby se zmírnily projevy odvykání.“

Jenže nenesu jméno Vanderbiltová nebo Rockefellerová.

„Navíc by bylo žádoucí, kdybyste ji doprovodila. Blízkost známé osoby může proces léčení urychlit.“

Začínala jsem věřit, že můj elegantní zjev vede lékaře k přesvědčení, že mám peníze. Pouhá myšlenka, že bych mu odporovala nebo odmítla, u mě ale vyvolala špatné svědomí. Henny se musí dostat nejlepšího ošetření. I když jsem neměla ponětí o závislosti na opiu, chtěla jsem, aby se jí podařilo seskočit ze zad „draka“.

„Co by to stálo, kdybych přítelkyni doprovodila? Nebo myslíte, že bych si měla najmout pokoj v nedalekém penzionu?“

„Pacienti první třídy mají nárok na to, aby byl jejich doprovod ubytovaný v sousední místnosti. Jsou to velice hezké pokoje s dobrým vybavením. Přišlo by vás to na dalších šest set dolarů, což mi ale vzhledem ke skutečnosti, že budete mít plnou penzi, připadá levné.“

Tisíc pět set dolarů! Byla jsem ráda, že sedím.

Dopřála jsem si okamžik na strávení té zprávy a pak jsem řekla: „Jste si jistý, že je Miss Wegsteinová ochotná tu léčbu podstoupit? U drogově závislého člověka si to dovedu těžko představit.“

Doktor Higgins sepjal ruce před sebou na koženém potahu psacího stolu. „Nebude to snadné. U některých pacientů je kvóta recidivy dost vysoká. A bohužel jsou obzvláště v New Yorku možnosti a cesty, jak přijít k opiu. O to důležitější je, aby se vaší přítelkyni dostalo dobrého ošetření. Jsem přesvědčený, že se ta investice vyplatí.“

To, že se v souvislosti s Hennyiným zdravím mluví o investici, mi připadalo divné.

„Řekl jste už Miss Wegsteinové o té léčbě?“

„Myslel jsem, že bude lepší promluvit si nejdřív s vámi. Vzhledem k okolnostem budete hradit náklady patrně vy, nemám pravdu?“

Přikývla jsem.

„Budete-li ochotná zaplatit pobyt Miss Wegsteinové v sanatoriu, budu ji okamžitě informovat. Měla byste vědět, že místa tam jsou velice vzácná a žádaná.“

Nevěděla jsem, že je v New Yorku tolik závislých boháčů.

„Musím se rozhodnout hned?“ zeptala jsem se a začala počítat. Znovu jsem pomyslela na své úspory. Na léčbu by stačily, nutnost nějakého zaměstnání by pak ale byla ještě větší, pokud budu chtít studovat.

„Jak jsem řekl, sanatorium je žádané a místo může být velice rychle obsazeno. Domluvil jsem se s profesorem Hendricksem, že ho zarezervuje na několik hodin, ale…“

„Dobře,“ přikývla jsem. Hennyino zdraví má přednost. O zaměstnání se postarám. „Uhradím náklady.“

Lékař s úsměvem přikývl. „Dám tam tedy hned vědět.“

„A co uděláme, když nebude chtít na léčení nastoupit?“ zeptala jsem se. Nelíbilo se mi, že má být Henny při rozhodování vynechána.

„Jsem si jistý, že ji dokážeme přesvědčit.“ Doktor Higgins se na mě povzbudivě usmál a vstal. „Miss Wegsteinová měla velké štěstí. Kdyby se zhroutila někde v divočině, byla by už možná mrtvá. Vděčí vám za to, že žije. A dostane druhou šanci.“

„Děkuji, doktore Higginsi,“ řekla jsem, podala mu ruku a opustila ordinaci.

Při jízdě podzemní dráhou jsem skoro nevnímala okolí. Zase jsem přemýšlela o povolání, které by mohlo financovat i mé studium. Kromě práce u madame Rubinsteinové mě ale nenapadlo žádné místo, kde bych vydělala opravdu dost.

Domů jsem dorazila rozrušená a sklíčená. Skoro jsem toužila po dobách, kdy jsem denně jezdila do laboratoře madame Rubinsteinové nebo budovala pro Miss Ardenovou farmu krásy. Teď bylo všechno nejisté. Jediným pevným bodem v mém životě byl Darren. A Henny, ta byla ale momentálně na dně a musela bojovat s vlastními démony.

Šla jsem do kuchyně, uvařila si kávu a usedla k jídelnímu stolu. Brožury ležely na kredenci v mém dosahu. Můj pohled k nim bezděčně putoval. Vzpomněla jsem si, jak jsem stála v Paříži před výkladní skříní a přísahala si, že to zvládnu. Pro své dítě. Pro sebe.

Dostala jsem se z největší bídy ‒ s pomocí Heleny Rubinsteinové. Pomůže mi znovu? Bude cena, kterou za to bude požadovat, přijatelná?

Najednou jsem dostala nápad. A věděla, co musím udělat.

Až do Darrenova návratu jsem seděla jako na řeřavém uhlí. Má-li můj plán fungovat, potřebuju jeho souhlas.

Když se otevřely dveře, vyskočila jsem ze židle a vešla do chodby.

Darren se na mě udiveně podíval. „Ahoj, miláčku, co se děje?“

„Pojďme se vzít,“ navrhla jsem.

Darren na mě vrhl nechápavý pohled. „Samozřejmě že se vezmeme. V tom jsme přece zajedno, ne?“

„Pojďme se vzít hned,“ upřesnila jsem. „O tomto víkendu. Nebo zítra, to je jedno.“

„Proč tak najednou?“ podivil se a odložil tašku. „Stalo se něco?“

Opřela jsem se o zeď. „Mluvil se mnou doktor. Chce, abych provázela Henny do sanatoria.“

„Na to přece nemusíš být vdaná.“

„Ne, chci ale financovat pobyt v sanatoriu. Bude to stát asi tisíc pět set dolarů, když ji doprovodím. A to za daných okolností musím.“

„To není zrovna málo.“

„Byla tu kdysi pro mě, zachránila mě před stokou. Dlužím jí to.“ Dívala jsem se na špičky svých střevíců. „Usilovně jsem přemýšlela a docházela vždy ke stejnému závěru. Musím to zkusit u Heleny Rubinsteinové.“ Dopřála jsem mu chvíli, aby tu informaci vstřebal. „Chtěla bych být v okamžiku, kdy projdu dveřmi madame, tvoje manželka. Nesmím připustit, aby mě zase zavázala nějakou klauzulí. Chci před ni předstoupit jako vdaná žena.“

Darren se na mě zkoumavě podíval. „Myslíš to vážně?“

Nedokázala jsem poznat, jestli myslí sňatek, nebo můj záměr pracovat znovu pro madame Rubinsteinovou.

„Myslel jsem, že pozveme mé přátele,“ pokračoval po chvíli. „A Henny by si určitě taky ráda zatančila na tvé svatbě. Navíc jsi nechtěla mít svatbu bez oslavy.“

„Můžeme slavit,“ prohlásila jsem. „Až se Henny vrátí ze sanatoria. Až budu mít zaměstnání. Až budu zapsaná na univerzitu.“ Odhodlaně jsem sevřela ruce v pěst.

„To chvíli potrvá.“ Darren se zhluboka nadechl, nafoukl tváře a zase vzduch vypustil.

„Prosím, Darrene! Je to důležité. Pro naši budoucnost i pro mě.“

„Přišlo to trochu nečekaně.“ Pohled, který na mě vrhl, byl ale tak láskyplný, že se moje srdce naplnilo teplem a nervozita mě přešla. „Ale proč ne? Má to i něco do sebe.“

„Nechci tě k ničemu nutit…“

„Stop!“ Políbil mě. „Moc rád se s tebou ožením. Dej mi jen trochu času, abych našel reverenda, který nás v rychlosti oddá. A koupil snubní prsteny. Když nepotřebujeme nic jiného, tak tohle ano.“

„Díky!“ Padla jsem mu kolem krku a políbila ho tak pevně a vášnivě, že se nebránil, ani když jsem ho vlekla do naší ložnice.

4. kapitola

V neděli časně ráno jsme se vydali do Woodbridge. Nebylo snadné najít reverenda, který by nás spontánně oddal. Darren ho vypátral v malém městečku u Hartfordu.

„Farář Brown je, jak se zdá, milý chlapík,“ řekl, když mi ukazoval budovu kostela. „Těší ho, že nás může oddat. Za předpokladu, že nemáš problém s tím, že to bude katolický sňatek.“

„Nemám,“ odpověděla jsem, šťastná, že se můj plán uskuteční. „Příště se oženíš evangelicky, nezapomeň na to.“

Darren mě objal. „Nezapomenu. Taky si z toho nic nedělám. Všichni koneckonců věříme v bibli, nemám pravdu?“

Nikdy jsem neviděla, že by Darren otevřel bibli. Byla jsem si dokonce jistá, že se v jeho chaotické knihovně žádná nenachází. A pokud ano, stojí někde vzadu. Měl ale v podstatě pravdu.

Snubní prsteny taky obstaral, ale neukázal mi je.

„Až přijde čas, tak ten kroužek uvidíš. A budeš ho nosit hodně dlouho,“ prohlásil, když si strkal v ložnici krabičku do kapsy.

Možná bych mohla prsteny vyslídit, kdybych si dala tu námahu, chtěla jsem se ale nechat překvapit.

New York vypadal v tuto hodinu méně hekticky než jindy. Bylo to, jako když jsme ráno vyráželi na jednu z našich vyjížděk.

V břiše mi poletovalo tisíc motýlů. Nervózně jsem osahávala své béžové šaty. Podobaly se nejvíce svatebním. Nikdy jsem se nechtěla vdát bez velké oslavy, tohle byl ale případ nouze. A slavit můžeme později.

Důležité bylo, že budu brzy Sophia O´Connorová.

Pak mi už nebudou moct ženy jako madame nebo Miss Ardenová předepisovat, jak má vypadat můj soukromý život. A odložením dívčího jména definitivně přeruším spojení se svým otcem.

Měla jsem výčitky svědomí vůči Henny. Mluvily jsme při mé poslední návštěvě hodně o léčbě, ke které se stavěla velice pozitivně. O tom, že se chceme s Darrenem vzít, jsem se ale nezmínila. Doufala jsem, že pochopí mé důvody, až se jí svěřím.

„Víš jistě, že Billy Lucy přemluví?“ zeptala jsem se znepokojeně.

Billy Holmes byl jeden z Darrenových přátel ze začátku jeho pobytu v New Yorku. Znali se už z dob studií. Zatím jsem o něm pouze slyšela, protože pracoval v Bostonu a měl jen málokdy příležitost setkat se s Darrenem. Jeho manželka Lucy měla být mou družičkou ‒ každopádně kdyby bylo po Billym.

„Bude mít radost,“ odpověděl Darren. „Je možná trochu tichá, ale moc milá. A nedokáže manželovi odmítnout žádnou prosbu.“

Trochu mě to uklidnilo.

„Jinak přivedeme někoho z ulice,“ zažertoval Darren. „Mohlo by to být zábavné.“

„Proboha! Už tak je dost zlé, že tam nebudu mít Henny. Nahradit ji ale nějakou neznámou je nemožné.“

„Lucy taky neznáš.“

„Je to žena tvého přítele. Existuje tak určité spojení.“

Darren náhle zastavil vůz na okraji silnice. „Seš si opravdu jistá? Pořád ještě můžeme otočit.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, neotočíme. Ledaže bys chtěl.“

„Chci jen jedno, Sophie Krohnová. Oženit se s tebou.“

„V tom případě jsme zajedno.“ Pohladila jsem ho něžně po tváři, natáhla se k němu a políbila ho. Znovu nastartoval a zařadil se do provozu.

Woodbridge měl rozměry větší vesnice. Vypadal tak pokojně a malebně, že by se dobře vyjímal jako motiv na pohlednici.

Mou pozornost upoutaly především bíle omítnuté dřevěné domy s upravenými předzahrádkami a laťovím porostlým růžemi. Mohla bych žít na takovém místě? Jedna z usedlostí mi vzdáleně připomínala Maine Chance, farmu krásy Miss Ardenové. Byla menší a neměla tolik vedlejších budov, přesto tu jistá podobnost byla.

Ne, pomyslela jsem si. I když je to tu hezké, jsem městská dívka. Miluji energii lidí, vysoké fasády domů a způsob, jakým se slunce ráno a večer zrcadlí v oknech mrakodrapů.

Jeli jsme k větší bílé budově, kterou jsem v prvním momentě nepovažovala za kostel. Měla sedlovou střechu a velice malá okna. Vedle dveří se pnul břečťan. Pak jsem v jejím sousedství spatřila zvonici.

Před jednoduchým železným plotem čekal tmavý vůz, který se hodně podobal našemu. Darren zvedl ruku a zamával ze spuštěného bočního okénka.

„Jsou tady,“ prohlásil. „Je na ně opravdu spolehnutí!“

Jakmile pasažéři v autě poznali, že jsme to my, vystoupili. Muž měl tmavé, hladce učesané vlasy a na sobě volnější hnědý tvídový oblek. Žena, určitě Lucy, byla oblečená ve světležlutých šatech, v nichž se dobře uplatnila její mírně opálená pokožka.

„Je půvabná,“ řekla jsem Darrenovi.

„Uvidíš, že se dobře zhostí role družičky.“

„Vypadá skoro zářivěji než nevěsta.“

Darren mě k sobě přitáhl a políbil. „To si jen namlouváš. Nejzářivější jsi ty.“

„Doufám, že si to budeš myslet i po svatbě.“

„Budu si to myslet vždycky,“ prohodil, vytáhl klíček ze zapalování a vystoupil. Následovala jsem ho.

„Bohoslužba skončila před hodinou,“ pronesl Billy s úsměvem, když k nám zvolna přicházel. „Měli jste ji vidět. Reverend podal skvělý výkon.“

„Kvůli tomu tady nejsme, jak víš,“ namítl Darren, mrkl na něj a otočil se ke mně. „To je moje snoubenka Sophia Krohnová. Sophie, představuju ti svého starého přítele Billyho Holmese a jeho krásnou manželku Lucy.“

„Ty lichotníku!“ pronesla zjevně potěšená mladá žena a podala mi ruku. „Těší mě, že vás poznávám, Sophie.“

„Mě taky,“ opáčila jsem a potřásla Lucy rukou. Její manžel si mě a Darrena chvíli prohlížel a pak řekl: „Jste moc hezký pár. Netušil jsem, že má Darren tak dobrý vkus.“

„Nechali jsme za sebou všechny naše omyly,“ řekl Darren a ovinul mi paži kolem pasu. „Jednoho dne jsme se dali dohromady a věděli, že je to správné.“

Billy k sobě přitiskl Lucy a políbil ji.

Bezděčně se mi na obličeji objevil úsměv. Budeme my dva po několika letech taky tak zamilovaní?

„Tamhle je reverend,“ ukázal Billy hlavou na muže v černém obleku, který k nám spěchal.

K mému velkému údivu byl reverend Brown poměrně mladý. Mohlo mu být kolem čtyřicítky. Z kostela, do kterého jsme chodili v Berlíně, jsem znala jen pastory se sněhobílými vlasy.

Přívětivě nám podal ruku. „Vítám vás v naší obci. Kostel není moc velký, doufám ale, že se vám líbí. Je to místo plné historie. Otcové poutníci tu sloužili své první bohoslužby. Mezitím se provedly nějaké přestavby, člověk tady ale pořád ještě cítí ducha minulosti.“

„Máte velice krásný kostel,“ řekla jsem. „Moc vám děkuji, že jste byl ochoten nás tak narychlo oddat.“

„Není zač. Je lepší, když se necháte oddat tady než na nějakém člunu na okraji pouště. Slyšel jsem, že se to stává módou.“

Darren se mazaně usmál, jako by právě to byl také dobrý nápad.

„Pojďte, krátce si promluvíme, abych věděl, kdo jsou ti šťastní.“

Doprovodili jsme faráře do jeho domu vedle kostela. Byla to pro okolí typická stavba s verandou a dvěma poschodími.

Farářova hospodyně očividně uvařila právě kávu, jejíž aromatická vůně nás provázela do pracovny.

„Mary, přinesla byste, prosím, našim hostům kávu?“ houkl farář do chodby.

„Ano, pane,“ odpověděl ženský hlas, načež služebník boží zavřel za sebou dveře.

„Posaďte se, prosím,“ vybídl nás a ukázal na dvě židle před psacím stolem. Místnost vypadala skoro jako kancelář notáře. Stěny byly obložené červeným dřevem a ve vysokých regálech stály knihy a četné pořadače.

Brown usedl na své místo za těžkým, rovněž červenohnědým psacím stolem.

„Říká se, že tenhle stůl patřil muži, který pracoval jako špeh pro George Washingtona,“ poznamenal, zatímco zamyšleně přejížděl rukou po stolní desce. „Můj předchůdce znal několik takových příběhů. Někdy mám pocit, jako bych žil v muzeu.“

„Nemůžete ten dům trochu… zmodernizovat?“ nadhodila jsem.

Zasmál se. „Můžu. Co by tomu ale řekla církevní obec? Lidé jsou na něj zvyklí. Mysleli by patrně, že jsem se zbláznil, kdybych tu najednou pověsil na zdi moderní umění.“

„Chtěl byste to?“

„Jde spíš o to, co chce obec,“ upřesnil. Zdálo se mi, že slyším v jeho slovech náznak lítosti. „Pojďme ale k důvodu vaší přítomnosti.“

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a vešla hospodyně s podnosem. Vůně kávy zesílila.

„Děkuju, Mary,“ řekl farář, když před nás hospodyně, asi pětadvacetiletá žena s hnědými vlasy stočenými do uzlu, postavila šálky a konvici s kávou.

„Je nějaký důvod pro ten rychlý sňatek?“ zeptal se Brown, jakmile hospodyně odešla. Všimla jsem si, že když mi naléval, vrhl kradmý pohled na mé břicho.

Pochopila jsem. Myslel si patrně, že jsem těhotná.

„Žádný, který by se prohřešoval proti morálce církve,“ odpověděla jsem. „Nebude v následující době možné se vzít. Rodinné důvody. Proto to chceme udělat teď.“

Lépe jsem to říct nemohla. Zdálo se, že i farář je s odpovědí spokojený, protože přikývl. „Dobrá, vyjasníme si tedy formality.“

Nejdřív si nechal předložit naše osobní data. Všiml si při té příležitosti, že jsem rodilá Němka. A evangelička.

„Máte v úmyslu přestoupit ke konfesi svého muže?“ zeptal se, načež jsem zavrtěla hlavou.

„Ne,“ řekla jsem.

Přijal to s přikývnutím.

Následovaly otázky týkající se víry a bible. Zapůsobilo na mě, že Darren odpovídal, jako by střílel z pistole. Kněz mi prominul, že jsem většinu odpovědí neznala.

Když nám otec Brown vysvětlil průběh obřadu, odebral se s Darrenem do kostela, zatímco my s Billym a Lucy čekali u vchodu. Přestože mě už viděl, měla jsem následovaná družičkou vstoupit až za zvuku varhan.

Lucy si nervózně cupovala kabátek. Skoro to vypadalo, jako by byla nevěsta ona, a ne já.

„Rozmyslela jste si to dobře?“ zeptala se.

„Co?“ opáčila jsem. „Sňatek?“

„Kdybych mohla, vzala bych to zpátky.“

Udiveně jsem se na ni podívala. Nevypadala nešťastně, když stála vedle Billyho. Naopak.

„Proč? Máte nějaké problémy?“

„Manželství samo o sobě je problém. Poutá nás ženy k dítěti a kuchyni. I když muž nebrání manželce v samostatnosti, zůstává domácí práce na ní. Však uvidíte.“

Chtěla jsem namítnout, že u mě to tak nebude, spěchala k nám ale hospodyně. Nesla květiny, které očividně natrhala v zahradě.

„Tumáte!“ vyhrkla udýchaně. „Nevěsta potřebuje kytici. Přeju vám všechno nejlepší.“

„Díky, je to od vás milé,“ řekla jsem a podívala se na pugét. Byly v něm růžové astry, bílý závojíček a purpurové karafiáty. Nebyla to právě typická svatební kytice, moc se mi ale líbila. Zdalipak farář květiny pozná?

V následujícím okamžiku zazněly z harmonia první takty svatebního pochodu. Farář sice měl psací stůl z časů Washingtona, varhany ale kostel nevlastnil. To však bylo vedlejší. Ať seděl u harmonia kdokoli, hrál dobře.

Hospodyně na mě povzbudivě kývla, pak se otočila a běžela zpátky do domu.

„Půjdeme?“ otázala jsem se s pohledem na Lucy. Mladá žena přikývla a uhladila si šaty. Když jsem chtěla vykročit, položila mi ruku na paži.

„Nevykládejte si to, prosím, špatně. Moje manželství s Billym má i dobré stránky. Myslím, že bych nenašla lepšího, než je on. Někdy mě ale napadne, že jsem mohla naložit se svým životem jinak.“

„To pořád ještě můžete,“ mínila jsem, Lucy ale nasadila smutný úsměv.

„Možná. Teď už bychom však neměly nechat vašeho ženicha čekat.“

Zamyšleně jsem vykročila. Myslí si, že jsem to uspěchala? Že jsem si zkazila budoucnost?

Odsunula jsem ty myšlenky stranou. Byla jsem přesvědčená, že jsem se rozhodla správně. Darren je dobrý člověk. Mohu si být jeho pomocí jistá bez ohledu na to, jaký cíl mi přijde na mysl. Dokazuje to už fakt, že kvůli mně napsal na univerzitu.

Při procházení mezi kostelními lavicemi mě přepadl smutek. Jak krásné by bylo, kdyby se svatebního obřadu zúčastnila moje matka! Kdybychom mohli hlučně slavit, jak to dělají všichni.

Co ale bylo v mém životě normální? Od toho osudného dne, kdy jsem zjistila, že jsem těhotná s docentem, už každopádně nic. Možná je to tak lepší.

Darren stál vedle svého svědka a vypadal tak dojatě, jak jsem ho ještě nezažila. Billy vrhl na svou ženu, která kráčela za mnou, láskyplný pohled.

Opravdu jsem nechápala, proč Lucy mluvila o tom, že by chtěla anulovat své manželství. Kdo ale dokáže nahlédnout do lidských srdcí? Neznala jsem Lucy natolik, abych věděla, o jaké sny a přání v manželství přišla.

Když jsem nakonec stála vedle Darrena, veškeré negativní myšlenky mě opustily. Farář nám vysvětlil manželské povinnosti a upozornil nás, že je to svazek na celý život, pro všechny úspěchy i pády.

Když jsme odříkali manželský slib, vyměnili si prsteny a ujistili se, že tu budeme jeden pro druhého v dobách dobrých i zlých, cítila jsem v sobě hlubokou lásku a jistotu, že jsem dorazila na správné místo. Že mám konečně oporu a domov.

„Můžete políbit nevěstu,“ vyzval farář Darrena a on ho poslechl, zatímco Billy začal jásat a Lucy tleskat.

Oslavili jsme sňatek obědem v hartfordské restauraci, kde jsem se dověděla trochu víc o Billym a Lucy. Manželé mají dvě děti, které jsou momentálně u Billyho matky. Lucy vyprávěla, že dřív studovala literaturu a měla v plánu psát knihy. Kvůli rodině na to ale zatím nemá čas.

Rozuměla jsem teď jejím slovům před kostelem o něco lépe. Položila jsem si ale otázku, jestli pro ni opravdu neexistuje možnost jít za svým snem. Ví manžel o jejím přání, jejích myšlenkách? Nebo se Lucy neodvažuje o tom mluvit?

Když jsme se loučili, pozvali jsme manželskou dvojici na velkou svatební oslavu.

„Příště ale určitě přijedeš ve smokingu,“ zažertoval Darren na rozloučenou.

„Jen když budeš podávat francouzské šampaňské.“

„Objednávka odejde příští týden.“ Přátelé se se smíchem objali, pak mi Billy potřásl rukou.

„Přeju vám všechno štěstí světa, Sophie. A dávejte na něho pozor.“

„Budu.“

„Užijte si líbánky,“ popřála nám Lucy a oba nás objala. Pak manželé nasedli do svého vozu a o chvilku později odjeli.

„Co teď?“ zeptal se Darren. Přestože byl krásný den, měla jsem pocit, jako by mi něco chybělo. Nechtěla jsem jet s Darrenem ještě domů. Nejraději bych nás zavřela do bubliny, do které by nikdo nemohl. Zasloužíme si přece líbánky, svatební noc, nebo snad ne?

„Mám nápad,“ prohlásil Darren, popadl mě za ruku a táhl k autu.

„Kam chceš jet?“ byla jsem zvědavá.

„Hned uvidíš.“

Srdce se mi radostně rozbušilo. Když má nápad, můžu si být jistá, že se stane něco velice krásného.

Jeli jsme na okraj Woodbridge k hezkému penzionu, který nabízel nocleh se snídaní. V zahradě šplouchala malá studánka, v korunách stromů cvrlikali ptáci. Vypadal jako dům z pohádky. Ten dojem zesilovala kočka, která seděla jako kouzelné zvíře na zábradlí verandy a mžourala na nás.

Majitelka, žena středního věku s nahoru vyčesanými světlými vlasy, byla šťastná, že má hosty. „Jsem Maggie Moonová,“ představila se.

Kousla jsem se do rtu. Žena v čarodějnickém domku s kočkou a takovým jménem!

„Viděli jsme, že pronajímáte pokoje,“ prohlásil Darren. Napadlo mě, že se při hledání kostela a pastora postaral i o místo pro naši svatební noc. Proč mi o tom neřekl?

„Ano,“ přisvědčila Maggie Moonová. Zářivě se na nás usmívala, jako by věděla, že jsme se právě vzali.

„Měla byste volný pokoj pro mě a Mrs. O´Connorovou?“ Darren se na mě podíval tak pyšně, jako by vyhrál pohár.

„Ale jistě. Existuje nějaký zvláštní důvod pro váš pobyt tady?“ zajímala se.

Potřebujeme ho?

„Oba nějak záříte,“ podotkla. „Cítím u vás tolik pozitivní energie.“ Vyčkávavě se na nás dívala. „To mám po svém dědečkovi,“ pokračovala, když jsme hned nevěděli, kam míří. „Byl Čerokí. Proto taky to jméno. Jeho předkové byli údajně medicinmani s obzvláštním spojením s přírodou.“ Hrdě se usmála. „Pravděpodobně se to u mě zachovalo. Dokážu vidět, když jsou lidé šťastní nebo smutní dokonce i tehdy, když to nejde vyčíst z jejich obličeje.“

Na nás muselo být štěstí vidět, protože Darren a já jsme se usmívali, jak by se vyjádřila moje bývalá kolegyně Ray Bellowsová, jako dva koníci z medového perníku.

„Právě jsme se vzali,“ oznámil Darren a zlehka mi ovinul paži kolem ramen.

„Srdečně gratuluji!“ Maggie Moonová zatleskala. „Pak také vím, jaký pokoj dostanete!“

Ukázala nám, abychom ji následovali. Vystoupali jsme po vrzajícím schodišti do prvního patra.

Pokoj, který nám otevřela, byl sen v růžovém. Miss Ardenová by byla nadšená. Pravděpodobně i madame, protože neměla nic proti růžové barvě. Nechtěla jen, aby její produkty vypadaly stejně jako výrobky její konkurentky.

Tapety byly ze světlerůžového sametového damašku s vetkanými drobnými růžemi. Šlo buď o zachovalé dědictví z dávných časů, nebo stály hotové jmění.

„Je právě úplněk,“ řekla Maggie Moonová. „To dochází v tomto pokoji k nejlepším vibracím. Možná…“ Na okamžik se odmlčela a s výmluvným úsměvem dokončila větu: „Možná budete brzo po této noci víc než dva.“

Darren pokrčil nechápavě čelo, já ale rozuměla. Doufala, že tady zplodíme dítě.

Pohlédla jsem na Darrena. Uděláme to? Chce to?

Nevěděla jsem, jestli to chci já. V mém srdci byla pořád ještě díra, místo, na kterém měl být můj syn Louis. Zaplnit ho ale jiným dítětem? Když mám takové plány? Když je třeba tolik udělat?

„Uvidíme,“ řekla jsem vyhýbavě a zavěsila se do Darrena. Mělo to být pro majitelku penzionu znamení, že chceme být sami.

Opravdu pochopila. „Nechám vás samotné. Když budete něco potřebovat, zavolejte mi dolů. Nechala jsem nedávno nainstalovat domácí telefon. Nevěřili byste, kolik práce to člověku ušetří. Snídaně je mezi šestou a desátou.“

Poděkovali jsme. Mr. a Mrs. O´Connorovi. Připadalo mi to pořád ještě trochu neskutečné, věděla jsem však, že jsme udělali správně.

Přestože tu byly stěny tenké, vášnivě jsme se milovali. Bylo nám jedno, jestli Maggie Moonová něco uslyší.

„Jak se cítí novopečená Mrs. O´Connorová?“ zeptal se Darren, když jsme leželi pozdě v noci přitisknutí k sobě v posteli.

„Moc dobře,“ odpověděla jsem. „Šťastně. Nepřemožitelně!“

Darren se zasmál a políbil mě na čelo. „Taková odpověď může přijít jen od tebe.“

„Ale je to tak.“ Přitiskla jsem si jeho ruku na srdce. Nikdy předtím jsem neměla pocit takového tepla a bezpečí. „Mám pocit, že bych mohla vytrhávat stromy.“

„Já taky,“ prohlásil a pohladil mě po rameni.

Dívali jsme se jeden druhému do očí. Pokoušela jsem si představit, jaký bude náš další život. Existovaly nějaké alternativy jako zaměstnání, které přijmeme, cíle, jichž budeme chtít dosáhnout, ponechá-li se ale to vše stranou, dokázala jsem si velice dobře představit, že se každý den vedle něho probudím a usnu. Každý den s ním budu žertovat nebo mluvit o problémech. Každý den ho líbat a připadat si u něho bezpečně ukrytá.

Druhý den ráno nás Maggie Moonová přijala s širokým úsměvem. Slyšela, co jsme v noci prováděli? Od čerstvě sezdaných ale určitě nic jiného neočekávala. S přáním všeho nejlepšího do dalšího života se s námi rozloučila a my se vydali zpátky do New Yorku. V břiše mi očekáváním šimralo.

Cesta byla volná, nikdo mě už nemohl nutit, abych se kvůli zaměstnání zřekla soukromého štěstí.

5. kapitola

Když jsem šla v pondělí odpoledne do nemocnice, měla jsem přece jen strach. Jak Henny přijme, že jsme se s Darrenem vzali a já jí to říkám teprve teď?

Čím blíž jsem přicházela k jejímu nemocničnímu pokoji, tím silněji mi bušilo srdce.

Pochopí, že jsem se tak rozhodla kvůli madame? Vlastně ani nevím, jestli mě znovu zaměstná…

Zůstala jsem stát přede dveřmi a nervózně si mnula ruce. Jindy bych okamžitě vrazila dovnitř, teď jsem však váhala.

Až když chodbou kráčela sestra, sebrala jsem odvahu a zaklepala.

Ozval se Hennyin hlas. Vstoupila jsem. Všimla jsem si, že je vedlejší postel zválená. Dostala tedy společnost.

„Ahoj, Henny!“ pozdravila jsem ji.

Přítelkyně seděla vzpřímená na posteli, na nočním stolku byl šálek s kávou a talíř, na němž zůstalo jen pár drobků. V posledních dnech se trochu zotavila. Natolik, že jsem už nemusela nosit na ústech šátek.

„Ahoj!“ zvolala nezvykle vesele. „Neuvěříš, co se dnes stalo.“

„Copak?“ zeptala jsem se a rozhlédla se. Její sousedku nebylo nikde vidět.

„Měly jsme něco jako bábovku. Nevím, co přesně to bylo, chutnalo to ale moc dobře!“

„Děláš mi radost,“ řekla jsem. „A jak vidím, máš spolubydlící.“

Henny přikývla. „Je trochu starší a nedoslýchavá, ale velice milá. Je zrovna u lékaře. Netuším, co jí je. Mluví jen anglicky. Zkoušela jsem to s němčinou a francouzštinou, nic ale nepomohlo.“

Očividně si z toho ale nic nedělala. Zdálo se, že ožila už díky přítomnosti dalšího člověka na tomto místě.

O to víc mi ztěžklo srdce. Neměla bych svou zpověď odložit na jindy? Rozhodla jsem se, že to neudělám. Kdybych jí to řekla později, měla by patrně ještě větší zlost.

„Henny, musím ti něco říct,“ začala jsem s pocitem tísně v hrudi. „Určitě si ještě pamatuješ, co ode mě madame Rubinsteinová tehdy požadovala.“

Henny se na mě nechápavě podívala.

„Svatební klauzule,“ upřesnila jsem. „Byla to podmínka, abych u ní mohla nastoupit.“

Zdálo se, že si vzpomněla. „Co je s ní?“ zeptala se.

„No, já…“ Zhluboka jsem se nadechla a sevřela prsty kabelku. „Darren a já jsme se o víkendu vzali.“

Na okamžik panovalo takové ticho, že by člověk slyšel spadnout jehlu.

„Přísahám, že to bylo jen proto, abych předstoupila před madame jako vdaná žena, když se budu u ní znovu ucházet o práci. Aby ta klauzule nepřipadala v úvahu,“ pokračovala jsem. „Navíc se budeme brát ještě jednou na úřadě. Přeju si, abys byla při tom obřadu mou družičkou. Na tom se nic nezměnilo.“

Henny byla najednou strnulá jako mramorový sloup. „Vy jste se tedy vzali.“

„Ano. Muselo to jít rychle. Opravdu bych chtěla, abys mi šla za družičku.“

Smutně se na mě podívala. „A kdo byl s tebou? I tam je přece zapotřebí svědek.“

Stísněně jsem přikývla. „Darren požádal přítele. Jeho žena byla mou svědkyní.“

Henny dlouho mlčela. Srdce mi každým momentem víc a víc klesalo. Všechno ve mně křičelo: Tak přece něco řekni. Křič na mě, když to musí být, ale řekni něco!

Nevydala jsem ale ani hlásku. Henny očividně chvíli trvalo, než tu informaci strávila.

„Pochop, že jsem nemohla požádat tebe,“ pokračovala jsem po chvíli. Nechovala jsem naději, že by moje slova mohla něco změnit. „Lékaři by tě ven nepustili…“

Pořád ještě mlčela, zírala jen do prázdna mimo mě.

„Přesto jsi mi to měla říct předem,“ pronesla nakonec potichu. Zklamání v jejím hlase se nedalo přeslechnout. „Jsem přece ještě tvoje přítelkyně, nebo snad ne?“

„Jsi,“ ujistila jsem ji rychle. „A s tebou to nijak nesouvisí. Já…“

Henny se na mě podívala tak, že jsem zmlkla. „Já… neměla bych nic proti tomu,“ řekla. „Je to tvůj život a tvé rozhodnutí. Vadilo by, kdybych to věděla?“

„Myslela jsem, že by tě to rozrušilo. Promiň mi to, prosím.“ Po pravdě řečeno jsem měla před očima jen studium a madame. Teď jsem se kvůli tomu cítila mizerně.

Podívala se na mě. „Víš, že pro tebe chci vždy jen to nejlepší. A jestli je nejlepší ten Darren…“

„Je,“ přikývla jsem. „Myslela jsem v tu chvíli opravdu jen na to, aby na mě madame nemohla znovu uvalit tu klauzuli. Ponechám-li stranou, že Darrena miluju a neumím si představit nic lepšího než být jeho ženou.“

„Pochopitelně s výjimkou tvého studia, že?“ Po obličeji jí přelétl váhavý úsměv.

„Je to tak nastejno.“ Udělala jsem krátkou pauzu a zkoumavě se na Henny dívala. Odpustí mi? Nebo řekne, že mám jít?

„Henny?“ řekla jsem, když zase chvíli mlčela. „Můžeš mi prosím odpustit?“

Na okamžik zaváhala, pak přikývla. „Příště mě ale zasvětíš, ano? Jsem poslední, kdo by ti něco rozmlouval. A svatba je důležitá, i když se jí nemohu zúčastnit.“

„Ty se jí zúčastníš!“ Sáhla jsem po její ruce. „Tohle bylo jen nouzové řešení. Chci jít za madame Rubinsteinovou už zítra, protože potřebuju peníze na studium.“