DÍTĚ, KTERÉ JSEM NEMĚLA

Kate Hewittová

DÍTĚ, KTERÉ JSEM NEMĚLA

Přeložila Pavla Jakobsson

THE CHILD I NEVER HAD

Copyright © Kate Hewitt, 2022

First published in Great Britain in 2022
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Pavla Jakobsson, 2023

ISBN 978-80-249-5112-6

Obsah

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Epilog

Poděkování

Všem mámám na celém světě, které

milují své děti a chtějí pro ně jen to nejlepší,
a Lynne, všechno nejlepší k narozeninám!
Jsem moc ráda, že ses k nám připojila.

Prolog

Nemůžu uvěřit, že jsem fakt tady. Vzduch je tu teplý a vlhčí než v New Yorku a na kůži mi ulpívá lepkavý pot. Rozhlédnu se po rušném letišti – rozesmáté rodiny, uspěchaní obchodníci, žena, která telefonuje a odhazuje si vlasy z obličeje – a zachvátí mě panika. A co teď? Dojde mi, že jsem to tak úplně nedomyslela. Aspoň ne až sem. Nějak mě vůbec nenapadlo, že opravdu dorazím až sem, že mě nikdo nezastaví a nezatrhne mi to.

Asi by mě nemělo překvapovat, že sedmnáctiletý člověk může bez problémů doletět z New Yorku do Severní Karolíny. Nikdo se na mě za celou cestu ani nepodíval. Nikoho nezajímá, co tady dělám, kam jedu. Vůbec nikoho.

Pozoruju malou holčičku, která se vede za ruku s maminkou. Tatínek táhne kufry. Maminka se k ní skloní, aby slyšela, co jí říká, a pak ji zatahá za špičku culíku a holčička se usměje. Ztěžka polknu a donutím se k soustředění.

Musím zjistit, jak se dostanu k Mie. To se ve srovnání s cestou letadlem jeví jako jednoduchá záležitost, ale mám pocit, že to bude ta nejtěžší část. Učinit ten poslední krok.

Co když mě nebude chtít vidět? Poslala jsem jí sice zprávu, ale nenapsala jsem jí, že ve skutečnosti už jsem na cestě k ní. Nejsem si ani jistá, jestli jsem sem vůbec měla jezdit, ale měla jsem pocit, že potřebuju vypadnout, někam odjet, pryč od toho všeho. Nikdo jiný by mi nerozuměl, ale ona možná jo? Přesvědčila jsem sama sebe, že ona mi porozumí, že pochopí, co mám za sebou. Možná si dokonce sama prošla něčím podobným. Ale teď si říkám, jestli ji to vůbec bude zajímat.

Moji matku to nezajímá, to vím jistě. Předstírá, že jo. To neustálé falešné povzbuzování a naslouchání, špulení rtů a přikyvování, ale všechno to jen hraje. Vím, že o tomhle bych jí nikdy nemohla říct.

Ale jí možná jo? Ženě, která mě porodila?

Ženě, která tě většinu tvého života v podstatě ignoruje?

Rychle tu myšlenku zaženu, nadhodím si batoh na rameni a znovu prolétnu pohledem prostor k vyzvedávání zavazadel. Můj pohled zachytí chlápek z letištní ochranky a zamračí se. Sebejistě vyrazím směrem k východu, jako bych věděla, kam jdu. Můžete v Severní Karolíně mávnout na taxík stejně jako v New Yorku? Vlastně ani nevím a připadám si jako blbka. Je mi sedmnáct a jsem protřelá Newyorčanka. Tohle by pro mě měla být hračka, ale přeju si, aby mě někdo držel za ruku a všechno mi vysvětlil.

Venku mě tvrdě udeří do obličeje ještě větší dusno. Jako bych vrazila do rozpálené betonové stěny. Rozhlédnu se a pomalu se nadechnu parného vzduchu. Pozoruju, jak kolem proudí autobusy a taxíky s burácejícími motory a vyfukují zplodiny. Lidé se valí do garáží pro auta. Pohybují se rychle, vědí, kam míří.

No tak, Daisy, mysli.

Miinu adresu znám, můžu mávnout na taxík a dopravit se tam. O tom, co bude pak, si zakážu přemýšlet. Říkám si, že to bude v pohodě, musí. V New Yorku jsem zůstat nemohla. Ne po tom, co se stalo.

Zavřu oči a zadržím slzy, které se mi nahrnou pod víčka, když si na ten večer před dvěma týdny vzpomenu. Ta vzpomínka je rozmazaná, ale přesto až příliš živá. Jeho ruka na mém nahém břiše. Jejich posměšky. Blesk foťáku. Ta strašná ostuda.

Zhluboka se nadechnu a zatlačím slzy. Nechci brečet, ne tady uprostřed chodníku. Ne, když už jsem to dotáhla až sem.

Pak se podívám na zprávu v telefonu, která je označená jako přečtená, ale zůstala bez odpovědi, a žaludek se mi stáhne strachy. Možná jsem sem neměla jezdit, nebo jsem jí aspoň měla říct, že přijedu. Ale měla jsem důvod, proč jsem to neudělala. Nechtěla jsem jí dát příležitost, aby mě odmítla. Jako vždycky, když odloží další návštěvu, protože poslat přání je jednodušší. Teď stojím několik minut od jejího domu a s železnou jistotou vím, že Mia, moje biologická matka, nebude ani trochu ráda, že mě vidí.

1

Suzanne

„Chci bydlet s Miou.“

Když slyším Daisy říkat ta slova, uvědomím si, že tohle jsem očekávala více méně posledních sedmnáct let. Mám pocit, jako by mě někdo kopl do žaludku a vrazil mi nůž do srdce, ale kupodivu zachovám klid. Nebo jsem možná jen otupělá. Dodatek svojí opravdovou matkou zůstane viset ve vzduchu, nevyslovený, ale přesto slyšitelný, aspoň mým uším.

„Tak jo,“ řeknu a snažím se nedat najevo, jak mě ta věta, kterou navíc pronesla nepřátelským, vyzývavým tónem, ranila. Ve skutečnosti si ale nejsem jistá, jestli vím, co cítím. Jedna část mě má sto chutí kvílet, ta druhá by se nejraději schoulila do postele a usnula. Povzbudivě se usměju, odhodlaná naslouchat a tvářit se, že mě to zajímá a jsem tomu otevřená. Jako vždy. Ve chvíli, kdy jsme se s Markem rozvedli, se Daisy nejspíš rozhodla, že mě v podstatě nenávidí, ale já přesvědčuju sama sebe, pořád zarputileji a zarputileji, že je to jen běžná pubertální úzkost. Důležité je, jak zareaguju já – trpělivě a s pochopením –, a nakonec to překonáme. „A jak tě to napadlo, že bys možná ráda bydlela s Miou?“ zeptám se jí tónem, který má znít zainteresovaně a zúčastněně a nemá prozrazovat tu plíživou obavu, kterou pocítím, kdykoliv na Miu jen pomyslím.

Daisy obrátí oči v sloup, jako kdybych se jí zeptala na úplně absurdní otázku. Její oči jsou hnědé – stejně hnědé jako ty Miiny. Vlasy má zářivě růžové – je to o maličko lepší než ta tmavě modrá, kterou nosila minulý měsíc, i když kvůli všemu tomu barvení za poslední léta vypadají její vlasy jako sláma. Občas se přebarví i po pár týdnech. Stirling, škola, kam chodí, má ohledně barvení vlasů nastavená přísná pravidla, ale Daisy je otevřeně ignoruje, stejně jako řadu dalších. Dobrotu seká, jen když musí. Nosí džíny, na kterých je víc děr než látky, masivní vysoké černé boty s ocelovými špičkami a krátké tričko, z něhož jí čouhá pupek s piercingem, který jsem jí zakázala.

„Prosím tě, řekni mi, že to aspoň dělali sterilizovanou jehlou,“ žádala jsem ji úpěnlivě, když mi loni řekla, že si v nějakém zapadlém podniku na St Mark’s Place nechala propíchnout pupík. Na to jen zakoulela očima, stejně jako teď.

Daisy je moje dcera. Moje adoptivní dcera, což zní skoro jako nějaké zahanbené varování, které ale častokrát cítím povinnost vyslovit i před náhodnými známými, mnohdy proto, že to udělá ona sama – od pyšného „mám dvě mámy!“, když byla batole, později přešla ke strohému konstatování „jo, jsem adoptovaná“. Jako by to snad něco znamenalo. Možná ale znamená, protože jakmile to někomu řeknu, zahlédnu v jeho očích záblesk pochopení, jako by říkal „aha, tak to jo“.

Očividně to něco znamená i pro Daisy, protože se rozhodla, že chce bydlet s Miou. Svou biologickou matkou. Přestože s ní už několik let neudržuje skoro žádný kontakt, zas tolik mě to nepřekvapuje. Tak nějak jsem to očekávala. Duševně jsem se připravovala na okamžik, kdy se ode mě Daisy odvrátí a vybere si Miu.

„Protože prostě chci,“ odpoví, jako by to snad byl nějaký důvod.

„Dobře, ale proč to zvažuješ právě teď?“ zvednu hlavu a usměju se. „Popiš mi podrobněji, jak jsi k tomu dospěla.“

Po téhle mojí odhodlané replice „pozitivního rodiče“, kterou jsem si tak pečlivě nacvičovala, moje dcera jen zaúpí a sesune se na židli ještě níž. „Fakt se mnou musíš mluvit, jako bys byla moje terapeutka?“

Zhluboka se nadechnu a přemýšlím, jak s ní tedy mám mluvit. Chce, abych na ni křičela, ječela nebo jí nadávala? To nikdy nedělám. Vždycky se udržím. Přečetla jsem tolik knížek o rodičovství a adopci, že mluvím plynule jazykem „pozitivních afirmací a podpory konektivity“. Dokážu odříkat zpaměti všechny ty dobře míněné rady o tom, jak porozumět tomu, proč adoptované děti mlátí kolem sebe, a že vás možná odstrkují, protože se bojí, že vy to uděláte jako první. Znám pojem „prvotní zranění“ a vím, že adoptované děti mají hluboko v sobě zakořeněné odmítnutí, i když se jedná o sebevíc otevřenou adopci, i když jste tam – stejně jako já – byli, abyste je zachytili, když s rudým obličejem vykoukli na svět, hned od začátku rozzlobení. Pokorně jsem Daisy chovala v náručí a byla jsem omráčená zázrakem jejího zrození. Jak se její rozhořčení nad tím, že byla takhle prudce vržena do světa, změnilo v hotový div. Upřeně na mě hleděla těma svýma modrýma očima a vytvořily jsme si pouto, které bylo stejně nezpochybnitelné jako její první nádech. Vím, že ano.

Ve skutečnosti je ale těžké se těch rad v nepřátelské atmosféře držet, protože můj rozvážný a pečlivý projev moji dceru tak akorát rozzuří. Sama se nad ním v duchu ošívám, protože zním přihlouple a nepřirozeně.

„Jenom mě to překvapilo,“ podotknu nakonec. „Víc než rok jste se s Miou neviděly.“ A taky skoro tři roky předtím. Z pravidelných návštěv, které se kdysi zdály být vytesané do kamene a zpečetěné krví, se v posledních deseti letech stala spíše sporadická setkání.

Současným jazykem by se Daisyina adopce dala nazvat otevřenou. Žádné utajované rodné listy ani znepokojivé otázky, od začátku jsme se na všem dohodli, nechtěli jsme žádná tajemství. Uznávám, že když mi to Mia den po Daisyině narození navrhla, měla jsem pocit, že nemám moc na výběr, ale rozhodla jsem se, že budu věřit, že díky otevřené adopci získá naše dítě více podpory, více zdrojů, více lásky. Takhle nějak to aspoň mělo fungovat. A taky to tak fungovalo, přinejmenším chvíli, i když někdy si říkám, jestli si prostě jen nelakuju minulost moc narůžovo, protože mě současnost tak moc deprimuje.

Ale ne, když byla Daisy miminko, bylo to určitě jednodušší než teď. Překypovala jsem bezmeznou láskou ke své dceři a vůči Mie jsem nepociťovala nic než vděčnost za to, že mi ji dala. Tím jsem si jistá. Moc jsem si přála, aby to všechno fungovalo. Ale stejně to dopadlo takhle – Daisy je na mě naštvaná jako vždycky a trvá na tom, že chce bydlet s Miou.

„Vím, že jsme se dlouho neviděly,“ trhne Daisy hlavou, „ale sleduju ji na Instagramu.“

To bude nejspíš ono. Miin dokonalý, nablýskaný život, umně naaranžovaný a nahlížený skrze pixely, je přitažlivější než moje usedlá normálnost. Jestli vás Instagram, stejně jako jakákoliv jiná sociální síť, občas deprimuje, tak pro účet Miy Sullivanové to platí dvojnásob.

„Jasně,“ přikývnu. „Takže jsi to s ní už probrala?“

„Zatím ne, ale chystám se na to.“ Daisy bojovně zvedne bradu. V jejích očích zahlédnu záblesk zranitelnosti, který mi připomene dobu, kdy byla maličká. Kdy jsem ji mohla vzít do náruče a ona se mi nesnažila vykroutit. Tehdy mi láska připadala jednoduchá a přirozená, asi jako dýchání, jako bytí. Kdy se to změnilo? Kdy začala být Daisy tak nedůtklivá, tak nepřátelská? A je to moje chyba? Ta otázka mě trápí a souží a zajímalo by mě, jestli na ni někdy najdu odpověď.

„Dobře,“ řeknu, protože mě nenapadá jiná odpověď. Navzdory zdánlivému souhlasu si nemůžu pomoct a cítím obavy, mám neodbytnou zlou předtuchu. Proč Mia? Proč teď? „Takže… jak si to představuješ?“ zeptám se. „Letní prázdniny, pro začátek?“ Zaslechnu ve svém hlase usvědčující tón plný naděje. Prosím, víc ne…

„Ne. Dýl než jen letní prázdniny.“ Daisy zní vzdorovitě, ale chvěje se jí hlas, což mě naplňuje zároveň strachem i pocitem viny. „Říkala jsem ti, že s ní chci bydlet. Myslela jsem, že bych do čtvrťáku chodila tam. Potřebuju vypadnout z New Yorku.“ Znovu vystrčí bradu, v očích se jí blýská a třesou se jí rty. Všechno to vidím a je mi z toho smutno, mám strach a jsem k smrti unavená.

„Celý čtvrťák?“ podivím se a teď se rty třesou pro změnu mně. Takže v podstatě celý zbytek jejího dětství, čas, kdy ještě bude bydlet doma, je pryč. Nemůže se dočkat, až odjede. Až odjede ode mě za Miou, se kterou nikdy nestrávila v kuse víc než několik hodin a jediný víkend o svých šestnáctinách před téměř dvěma lety. Možná nejsem překvapená, ale jsem zdrcená. „Daisy,“ namítnu nakonec chabě, „to je dlouhá doba.“

„Je to rok!“ ušklíbne se.

Vstanu od snídaně, během které jsme se vyhřívaly na jarním sluníčku. Na Madison avenue pět pater pod námi nerušeně proudí doprava. Jdu si ke kuchyňské lince nalít šálek kávy. Schválně s tím otálím a mezitím se snažím přijít na to, jak mám odpovědět, jak se mám cítit.

Už dávno ale vím, jak se cítím. Jsem zděšená. Zraněná. Bojím se. Nic z toho ale nechci dát před svou dcerou najevo. Nechci ji zatěžovat svými pocity. Nechci, aby se cítila provinile. Zatímco k ní stojím otočená zády, zvládnu nasadit výraz, který snad vypadá jako přátelsky pragmatický.

„Proč máš pocit, že potřebuješ vypadnout z New Yorku?“ zeptám se jí, když se otočím.

Daisy pokrčí rameny. Upřeně hledí na své odrané nehty. „Prostě potřebuju.“

„Stalo se něco?“

Znovu se ušklíbne. „Ne.“

Nejsem si jistá, jestli jí to věřím, ale nechci na ni tlačit. Poslední zhruba týden byla ještě více uzavřená do sebe než normálně a upřímně řečeno to pro mě bylo docela úlevné. Nemusela jsem řešit její vrčení a úšklebky. Teď mě napadá, že za tím mohlo být něco nehezkého. „Určitě?“ zeptám se obezřetně a ona se na mě podívá se vztekle pokřiveným výrazem.

„Jo, určitě, mami.“

Zhluboka se nadechnu a pomalu vydechnu. „A co Stirling?“

Lhostejně pokrčí rameny. „Vždycky jsem to tam nesnášela.“

Tak tohle nám mohla říct o trochu dřív. Odmala chodí na přísně výběrovou soukromou školu, kde školné stojí přes padesát tisíc dolarů ročně. S Markem jsme škudlili, abychom jí to mohli dopřát. Pak si ale uvědomím, že jsem nikdy nevěřila, že by se jí na Stirlingu opravdu líbilo. Zdá se, že poslední dobou se jí nelíbí vůbec nic, ale nejsou už puberťáci prostě takoví?

Uklidňuju se tím, že jsou, protože si nechci připustit jinou odpověď.

„Jak se s ní chystáš navázat kontakt?“ Opřu se o kuchyňskou linku, v dlaních svírám šálek kávy a tázavě zvednu obočí. Uvnitř se chvěju.

„Navázat kontakt? To zní, jako by byla nějaká divoká zvěř nebo co.“

Opatrně se nadechnu a nechám vzduch proudit až do plic, než ho zase pomalu, nenápadně vydechnu. Aspoň mi řekla mami, pomyslím si. Pořád jí jsem. „Jen jsem chtěla říct,“ pronesu stejně opatrně, jako dýchám, „že jste se docela dlouho neviděly a předtím jen krátce. Tenhle… nápad by ji mohl trochu překvapit.“ Třeba i nemile, ale to nechci říkat nahlas.

„Viděly jsme se na moje šestnáctiny,“ namítne Daisy, jako bych snad mohla zapomenout, jak sem Mia tehdy připlula na vlně odhodlané dobrosrdečnosti. Vyzvedla mou dceru v limuzíně, vzala ji na představení na Broadwayi, ve foyer si daly nealkoholický koktejl, zašly na nákupy do Bergdorfa. Bylo to tak okázale přehnané, skoro až nemravné, ale ze všech sil jsem se snažila předstírat, jaké je to báječné překvapení.

Když pak Mia v neděli ráno zase zvedla kotvy, Daisy upadla do deprese. Jako po každé její návštěvě. Zamkla se v pokoji, odmítala jíst a zuřivě na mě zavrčela pokaždé, když jsem se jí odvážila na něco zeptat. Vzpomínám si, že někdy v té době si nechala propíchnout pupík.

„A mluvila jsi s ní od té doby?“ naléhám na ni. Místo odpovědi Daisy jen nahrbí ramena. Najednou vypadá úplně maličká, má zastrčenou bradu a růžové vlasy jí padají do obličeje. Mám chuť přejít kuchyň a vzít ji do náruče. Samozřejmě že to neudělám. Vlastně si nevzpomínám, kdy jsem svoji dceru naposledy objala. Dokonce ani kdy jsem se jí naposledy dotkla.

„Ne, ale říkala jsem ti, že to mám v plánu,“ zamumlá, než na mě se vzdorovitým výrazem znovu pohlédne. „Myslíš, že mě nebude chtít vidět, nebo co?“ vyštěkne na mě a já zaváhám, což se ukáže jako osudné. „Ty si to fakt myslíš, že jo?“ Zadrhne se jí hlas a já vykročím směrem k ní.

„Daisy…“

„Proč ti to připadá tak neuvěřitelné, že by mě mohla chtít vidět?“ dožaduje se odpovědi. Její tón se změní v plačtivý jekot. „Že by se mnou možná ráda strávila trochu času?“

„O to nejde,“ namítnu, i když si nejsem jistá, proč se Mia v posledních letech zapojuje do Daisyina života stále méně a méně. Ať už k tomu má jakýkoliv důvod, tuším, že to nakonec bude moje chyba. „Jen si o tebe dělám starosti, Daisy,“ snažím se, „protože jste se už dlouho neviděly a ona je docela –“ Zarazím se, protože Daisy prudce vstane od stolu a její židle se s rachotem převrátí na podlahu. Naposledy se do mě zabodne pohledem a vypochoduje z kuchyně. Uslyším, jak třískne dveřmi svého pokoje, a zavřu oči.

Zvažuju, že se jí půjdu omluvit, ale vlastně ani nevím za co a ona by moji omluvu stejně nepřijala. Mám pocit, že ať se snažím, jak chci, vždycky to dopadne stejně. Zůstanu sama. Cestou k oknu si říkám, že tahle nepojmenovaná obava, která se zvedne jako příliv a pak ustoupí jako odliv pokaždé, když pomyslím na Miu, je zbytečná. Možná Mia tu návštěvu – to stěhování – uvítá a možná to Daisy prospěje. Můj pocit selhání, protože se rozhodla odejít, je moje chyba. Musím myslet na to, co je nejlepší pro mou dceru. Ale stejně to bolí. Nesnesitelně.

Ve skutečnosti možná nevím, co je pro mou dceru nejlepší, ale silně pochybuju o tom, že je to zrovna Mia. Mia, která se tady ukáže, jen když jí to vyhovuje, a pak zase zmizí. Mia a její dárky a blahopřání a rozplývání se, ale nic víc. Je tahle lehkomyslná dobrá víla opravdu to, co Daisy potřebuje?

Zcela zjevně ale nepotřebuje – nebo nechce – být se mnou.

Otočím se a podívám se z okna. Je krásný červnový den. Obloha má jasně zelenomodrou barvu a na Madison avenue hojně dopadají sluneční paprsky. Když natáhnu krk, dohlédnu až na Central Park se stromy obalenými listím, které je takhle na jaře skoro až zářivě zelené. Z Daisyina pokoje ke mně doléhá nakřáplé kvílení úzkostlivé emo hudby, kterou poslouchá. Opřu se čelem o sklo a zavřu oči. Ještě není ani devět ráno a já už si připadám vyřízená.

Ještě před několika lety – třemi nebo čtyřmi – bychom si s Daisy tenhle letní den naplánovaly společně. Zašly bychom do knihovny, zastavily se v naší oblíbené kavárně, prošmejdily několik butiků s oblečením na Madison avenue a dělaly si legraci z těch přemrštěných cen. Nebo bychom možná zajely šestkou na Union Square a zašly si na farmářské trhy. Pak bychom se zastavily v tom velkém knihkupectví Barnes and Noble a hodinu bychom si listovaly knížkami. Úplně vidím Daisy, jak sedí na podlaze v uličce s komiksy manga, naprosto pohlcená příběhy kreslených hrdinů a hrdinek s velkýma očima, které tehdy tolik obdivovala.

Kdy se tahle odpoledne vytratila? Bylo to v době, kdy odešel Mark, a ona mi to podle všeho dávala za vinu, nebo to bylo už dřív? Dělo se to postupně, krůček po krůčku, takže jsem aspoň mohla předstírat, že jsem si ničeho nevšimla?

To netuším, ale vím jistě, že Daisy miluju celou svou bytostí. To se nikdy nezměnilo, ale teď pochybuju, jestli to vůbec něco znamená. Říkám si, že musím vydržet a provést Daisy tímhle složitým životním obdobím, protože spolu to určitě zvládneme. Ale jak to mám udělat, když se odstěhuje k Mie?

I když vím, že mi to přitíží, vezmu do ruky telefon a otevřu si Instagram. Psychicky se připravuju na fotky, které tam jistojistě uvidím – ano, a je to tady, Mia s tmavými vlasy vyčesanými do lesklého copu a ohebným tělem v elastickém oblečení. Stojí s rukama v bok a zářivě se usmívá do objektivu. Pod fotkou je kurzívou napsáno: To dáte, dámy! Nezapomeňte, že když budete věřit, že to nejlepší máte teprve před sebou, BUDE TO PRAVDA! Nepochybně se jedná o další z jejích živelných výzev, jako je například přerušovaný půst, rozcvička v pět ráno nebo kompletní přeskládání šatníku.

Mia pracuje jako osobní kouč, takže poskytuje, aspoň co já vím, služby matkám ve středním věku, které chtějí znovu nastartovat své zabrzděné životy pomocí cvičení a úklidu. Vždycky přijde s nějakou domněle zábavnou výzvou, kam se lidé mohou přihlásit – samozřejmě za peníze. Zdá se, že její kurzy jsou docela oblíbené. Pod každým příspěvkem má desítky, nebo dokonce stovky komentářů.

Sjedu pohledem z nejnovějšího příspěvku na ten ze včerejšího večera. Mia přispívá na Instagram každý den, často i víckrát. Včera tam přidala fotku svých tří holčiček – Elly, Avery a Sophie –, jak se k sobě choulí jako štěňátka v ladících puntíkovaných pyžamkách na neposkvrněné bílé přikrývce v obrovské posteli, která pravděpodobně patří jí a jejímu muži Tomovi. Všechny mají blonďaté vlasy a modré oči jako on. Vlhké vlasy se jim po koupání stočily do prstýnků a mají růžolící obličeje jako andílci. Elle musí být okolo devíti, Avery sedm a Sophie teprve čtyři.

Zběžně si prohlédnu několik dalších fotek a sjedu dolů až k datu Daisyiných šestnáctých narozenin, abych se podívala, jestli je tam její fotka, ale není, přesně jak jsem se domnívala. Mia tam tehdy pověsila fotku, jak si na Broadwayi připíjejí nealkoholickým koktejlem, a doplnila ji tak trochu nejednoznačným popiskem „Víkend s mojí nejlepší kámoškou!, ale později ji musela smazat. I když nějakou její fotku na svůj profil občas umístí, Daisy tam nikdy nehrála významnou roli. Není tak úplně tajemstvím, ale něčím hodně podobným.

Odložím telefon a zadívám se na jasně modrou oblohu. Dělá mi starosti, jak by Daisy mohla zareagovat, pokud Mia nebude chtít, aby s ní bydlela, ale napadá mě i další, stejně děsivá otázka. Co když to naopak chtít bude?

2

Mia

Je to jen jediná věta, ale stejně mi poskočí srdce, pak se zase přerývaně rozbuší a mě zachvátí panika. Právě jsem vysadila Sophie ve školce a čekám v místním Starbucksu na kafe. Je krásné pondělní ráno, obloha je matně modrá a svítí sluníčko. Na červen v Severní Karolíně není ani moc vlhko. Za dvacet minut mám schůzku se čtyřicátnicí, která se chce po téměř patnácti letech doma s dětmi vrátit do práce.

Zrovna teď nemám prostor o tomhle přemýšlet.

„Mia? Nízkotučné sójové latte?“

„Díky,“ řeknu a letmo se usměju. Shrábnu kelímek z pultu a zamířím k autu. Na displeji mi pořád svítí ta instagramová zpráva. Poslala ji včera v jedenáct večer. Svůj účet jsem zkontrolovala hned po probuzení jako každé ráno. Deset minut jsem lajkovala komentáře pod svými příspěvky a odpovídala na ně, ale zprávy jsem si otevřela až teď. Potenciální klientky mě často kontaktují přes sociální sítě, takže jsem očekávala něco pracovního, ale tohle ne. Zprávu od Daisy ne.

Kliknutím odemknu auto a svezu se na sedadlo řidiče. Vzduch je horký a nehybný a z vůně kávy se mi zvedá žaludek. Nebo možná z té zprávy. Proč tohle? Proč teď?

Mrknu na obrazovku a znovu ji prolétnu. Ahoj Mio, říkala jsem si, jestli bych tě nemohla v létě přijet navštívit? Následuje kupa emotikonů: zkřížené prsty, srdce, duha, obličej obklopený srdíčky a jako poslední – z nějakého záhadného důvodu – panda.

Odložím telefon a opřu si hlavu o sedadlo. Zavřu oči a snažím se zahnat pocity viny a lásky, které mě zaplaví pokaždé, když na Daisy pomyslím. Což právě proto nebývá moc často. Přijet mě v létě navštívit? Co přesně tím myslí? Na víkend? Na týden? Na dýl? Od Daisyiných čtyř let jsem s ní strávila v kuse nanejvýš jedno odpoledne. Ten víkend o jejích šestnáctinách trochu dýl, ale celý ten čas splynul v jednu nepřetržitou šmouhu hlasité zábavy. Dala jsem si záležet, abychom neměly ani jeden volný okamžik, ani několikavteřinový prostor, který by zaplnily rozpaky – a všechna ta nejistota, úzkost, smutek a vina. Kdysi dávno jsem učinila určitá rozhodnutí a ze všech sil se snažím s nimi žít, i když je to někdy těžké.

Nicméně od toho narozeninového víkendu už uplynul rok a devět měsíců, což se mi jeví jako hodně dlouhá doba. Myslím, že mezitím jsme si vyměnily jednu nebo dvě smsky a jednou jsme spolu mluvily pár minut přes FaceTime. Nic víc.

Usrknu si kávy a uvědomím si, že se mi třesou ruce, ve kterých svírám kelímek. Přinutím se polknout nakyslý nápoj a zase ho odložím. Tohle mě opravdu překvapilo. Nemáme s Daisy moc blízký vztah – aspoň ne od doby, kdy přestala být batole. Zhluboka se nadechnu a nechám vzduch pomalu proudit do plic, aby zaplavil celou mou bytost. Snažím se ze všech sil zklidnit. Tohle bych poradila svým klientkám, ale pro mě samotnou je těžké to uvést do praxe, obzvlášť když se jedná o moji dceru.

Když si na ni dovolím pomyslet, zaplaví mě příliv viny a lásky, horký a zamotaný stejně jako ten nádech. Úplně mě svou silou ochromí. Nenadálé návštěvy, štědré dárkové poukázky z Amazonu nebo květinová přáníčka, příležitostné smsky o dvou slovech nebo rozpačitý patnáctiminutový rozhovor na sociálních sítích – nic z toho nemůže Daisy vynahradit skutečnost, že jsem se dobrovolně rozhodla, že v jejím životě nebudu hrát významnou roli. Vím to, beru to jako fakt a žiju s tím pocitem viny – protože i když to bylo těžké, jevilo se mi to jako ta lepší, moudřejší a laskavější varianta. Teď už nemůžu vycouvat, nebo snad ano? Ani nechci.

Ale i přesto mě Daisy chce navštívit. Nikdy ani neviděla moje dcery, kromě Elly, která byla tehdy ještě skoro miminko. S Tomem se setkala jen jednou. Jak jí můžu dovolit sem přijet a vtrhnout mi do života, všechno ohrozit? Připadám si sobecká a příšerná, že takhle uvažuju, ale nemůžu si pomoct. Jsem opravdu vyděšená, ale odmítnout ji mi připadá nesnesitelně kruté. Nemůžu vystát myšlenku, že bych jí ublížila, i když vím, že už se to stalo. Mockrát.

Vydechnu vzduch, který se mi nahromadil v plicích, a nastartuju. Jdu pozdě. Zrovna tohle se snažím si vždycky ohlídat. Odhodím mobil na sedadlo spolujezdce. Další problém v nabitém dni, který bude muset počkat.

Po zbytek dne se mi daří na to nemyslet. Nemyslet na Daisy. Zaměřím pozornost na své klientky, což je jednoduché, protože svoji práci miluju. Vím, že spousta lidí se myšlence osobního koučinku vysmívá – kdo potřebuje kouče, aby věděl, jak má žít, že? Když se mě Suzanne – přehnaně zdvořile – ptá na práci, slyším v jejím obvykle chladně rezervovaném tónu opovržení. Ano, něco z toho může znít povrchně. Dokonce hloupě. Přeskládat si šatník nebo uběhnout deset kilometrů nevnímá většina lidí jako nic šokujícího, ale opravdu vám to může změnit život. Vím to, protože jsem to viděla na vlastní oči. Sama jsem to zažila.

Vezměte si například moji první dnešní klientku. Lou Richardsová, 47 let, váhavá, plachá, mírná nadváha, unavený, poraženecký pohled. Takových žen už jsem viděla spoustu. Před dětmi měla dobrou práci v reklamce, ale poté co strávila patnáct let doma a získala trochu jiný náhled na život, se má před návratem do nemilosrdného korporátního světa na pozoru. Navíc, jak mi sarkastickým tónem, který ale nezakryje stud, oznámí, nevejde se do svých starých pracovních kostýmků, které už mezitím stejně vyšly z módy.

Vůbec neví, kde má začít. Nad konvicí bylinkového čaje se mi hned na začátku svěří, že uvažuje o tom, že by vzala místo kuchařky ve škole svého nejmladšího syna – jde to dohromady s jeho rozvrhem a prázdninami a neznamenalo by to pro ni, nebo spíše pro jejího muže Kevina, žádný stres ani nátlak. Je to snadné řešení, ale očividně tu práci ve skutečnosti nechce.

„To ty síťky do vlasů, co tam člověk musí nosit,“ řekne mi se zahanbeným smíchem. „Nesnáším je. Je to tak… ponižující.“

Ve skutečnosti samozřejmě nejde o síťky do vlasů. Ty prostě jen představují bídné vyhlídky ženy s titulem MBA a desetiletou zkušeností v ambiciózním korporátním prostředí. Nechce se do toho světa vracet, ale nechce ani tohle. Naprosto ji chápu.

„Povězte mi, co děláte od té doby, co jste doma,“ pobídnu ji a doleju nám oběma čaj. „Kromě přebalování a vídání se s jinými maminkami.“ Spiklenecky se na ni usměju. Obě to známe. „Co vás celé ty roky udržuje při smyslech?“

Vypadá to, že Lou neví, co ji udržuje při smyslech ani jestli vůbec ještě při smyslech je. To taky obě známe. Ale čekám, protože vím, že klientkám dlouho trvá, než znovu nastartují svůj mozek tak, aby o sobě začaly přemýšlet jinak – jakkoliv – než jako o matkách. Hospodyně, kuchařka, sekretářka ani otrokyně se nepočítají.

„No,“ řekne Lou po chvíli bázlivým tónem, „hodně mě baví ruční práce.“ Vypadá, jako by se bála, že se jí vysměju, ale já se nikdy ničemu nevysmívám. Od spousty žen slýchám, že je baví ruční práce.

„Tak mi o tom řekněte víc,“ pobídnu ji vřelým tónem a ona to váhavě udělá. Na mé naléhání vytáhne alba s kolážemi fotografií, které za ty roky vyrobila. Obsahují samozřejmě fotografie jejích dětí. Listuju jimi a pochvalně mumlám. Všechna jsou nápaditá, zdobená vodovkami a mají rozkošný rozmanitý styl. „Máte cit pro barvy a kompozici,“ řeknu jí a zavřu poslední knihu. „Napadlo vás někdy, že byste tyhle dovednosti mohla využít pro svůj další kariérní rozvoj?“

Vypadá to, že Lou styl, kterým mluvím, maličko vyděsil. Přesně to jsem tušila. Fráze jako využít dovednosti nebo kariérní rozvoj jí znějí cize, možná dokonce nebezpečně.

Schoulí hlavu mezi ramena a zamumlá něco o tom, že takhle o tom nikdy nepřemýšlela.

„Od toho jsem tady já,“ řeknu jí vřelým tónem. „Abych vám pomohla začít takhle přemýšlet.“

*

V jednu hodinu jedu vyzvednout Sophie ze školky. Do té doby zvládnu myšlenky na Daisy úplně vytěsnit. Těší mě, že jsem Lou Richardsové pomohla začít přemýšlet o svém životě proaktivně. Když jsem po dvou hodinách povídání, a především naslouchání, odcházela, pohrávala si s myšlenkou, že se rekvalifikuje v oboru grafického designu.

Samozřejmě že z toho možná nic nebude. To prvotní nadšení na vlně adrenalinu se často promění v palčivou nejistotu, ale součástí mé práce je pomáhat ženám najít správný směr, přestože často trpí nedostatkem důvěry. Znám to, protože jsem na tom byla stejně. Udělat tyhle hrůzu nahánějící, ale nezbytné kroky je hodně těžké. Doufám, že Lou má dost silnou vůli, aby to dotáhla do konce. Vím, jak silné odhodlání je k tomu potřeba.

Čekám s ostatními maminkami – a, aby se neřeklo, i jedním či dvěma tatínky – před školkou a na všechny se přátelsky usmívám. Konverzace ale vázne. Nikdy jsem se mezi maminky, se kterými jsem se seznámila při přivážení a vyzvedávání dětí, moc nepletla. Viděla jsem, jak na sebe některé koulí očima, když přijdu ve sportovním oblečení nebo během čekání přijmu hovor od nějaké klientky. Ať se mojí práci a mému životnímu stylu klidně vysmívají. Naučila jsem se to ignorovat. Tvrdě jsem dřela, abych se dostala tam, kde jsem, abych se stala tím, kým jsem, abych byla silná a sebejistá. Nenechám se odradit několika matkami v teplácích.

Dneska tam jako obvykle klábosí hlouček matek, které cinkají klíčky od auta a snaží se v náručí udržet zároveň miminko, cestovní hrnek s kávou a mobil. Já koukám do telefonu, projíždím své příspěvky a lajkuju komentáře, které pod nimi mezitím přibyly. Ony se baví o plánech na nadcházející letní prázdniny a o tom, jestli přihlásí své děti na příměstský tábor v místním parku, který pořádá město.

Pak se rozletí dveře a z nich vyběhne Sophie. Drží v ruce svůj nejnovější výtvor – obrázek namalovaný prstovými barvami, které ještě nestačily zaschnout.

„Páni.“ Na zápěstí mi vyšplíchne oranžová kaňka a já se pousměju. Snažím se držet kapající papír špičkami prstů a přitáhnu si svou dceru do ulepeného objetí. „To je ale fantastický obrázek, zlatíčko. Ty prstové barvy tě fakt baví, že?“

„To zcela nepochybně.“ Paní Millerová, učitelka se šedivými vlasy, která dokáže být i milá, když chce, se na mě malinko strnule usměje a pak zpěvným tónem pronese: „I když dneska se bohužel zase nechtěla dělit s ostatními, že, broučku?“

Ztuhnu, protože vidím – a cítím –, že matky v hloučku na nás zvědavě, možná dokonce zlomyslně zírají. Není nad trochu škodolibé radosti. „Aha?“ řeknu neutrálně, zatímco mě paní Millerová probodává přísným pohledem.

„Už se z toho stává tak trochu pravidlo,“ říká mi a já si dál držím zdvořile zvídavý úsměv a objímám Sophie.

„Čtyřleťáci se přece pořád ještě učí, jak se o věci dělit, ne?“ podotknu. „To je taky jeden z důvodů, proč chodí do školky.“

Paní Millerová přimhouří oči. „My v Malých srdcích, otevřených myslích bereme zodpovědnost za to, aby se děti naučily být ohleduplné a dělit se o věci s ostatními, velmi vážně.“

„Což mě velice těší, protože přesně díky tomu se to Sophie naučí,“ odpovím jí přiměřeně medovým tónem. „Děkuji vám za veškerou péči, kterou našim dětem věnujete, paní Millerová.“ Zeširoka se usměju, položím jí ruku na paži a ona se zlostným pohledem ucukne před kapajícím obrázkem.

Jen ochutnej trochu své vlastní medicíny, pomyslím si s barbarským zadostiučiněním a vedu Sophie k autu. Ovládám tu hatmatilku úplně stejně jako vy, drahoušku. Vůbec o nic nejde.

Teprve když sedíme v autě a míříme do Targetu, abychom rychle proběhly uličky s potravinami, než se Ella s Avery vrátí ze školy, zeptám se Sophie, co se stalo.

„Takže ty ses dneska nechtěla o něco rozdělit, Sophie?“ zeptám se tak mírně, jak jen dokážu. „Chceš mi říct, o co šlo?“

Sophie pokrčí rameny a poškrábe se na nose. Dál odhodlaně hledí z okénka. Moje nejmladší dcera dokáže být stejně tvrdohlavá jako já.

„Chtěla sis hrát s nějakou konkrétní hračkou?“ zkouším to.

„Já jsem si s ní hrála,“ odpoví Sophie podrážděně. „A Amelia mi ji prostě sebrala.“

„Která hračka to byla?“

„Ta princeznovská korunka.“

No jistě. Přestože školka tvrdí, že nabízejí dětem pouze hračky vyrobené z přírodních materiálů, do krabice s kostýmy se jim nějakou záhadou dostala plastová blikající princeznovská korunka na baterky a stala se jednoznačným favoritem všech holčiček i několika kluků. Tohle není poprvé, kdy se kvůli ní strhla bitka.

„A co se přesně stalo?“

„Měla jsem ji na hlavě a Amelia řekla, že teď je na řadě ona, ale nebyla. Prostě si to vymyslela.“ Sophie našpulí spodní ret a zlostně hledí z okénka. Očividně ji ta nespravedlnost sžírá. „Měla jsem ji na sobě jen několik vteřin. Přede mnou ji měla Evie.“

„Hmm. To zní jako zapeklitá situace.“

„Nebylo to fér,“ ohradí se Sophie s upřímným důrazem. „Ale paní Millerová mi řekla, že se musím o věci dělit.“ Slovo dělit pronese skoro s opovržením. To sice není úplně postoj, který se u své předškolačky snažím pěstovat, ale stejně s ní soucítím.

„Dělit se s ostatními je důležité,“ vysvětlím Sophie, „ale spravedlnost taky. Řekla jsi paní Millerové, že sis ji sotva nasadila?“

„Jo, ale neposlouchala mě.“ Sophie ještě víc našpulí rty. Pažemi si objímá baculaté tělíčko. „Přitom nás učí, že máme poslouchat.“

„Ano, to máte.“ V duchu si povzdechnu. Ze školkového pravidla o sdílení věcí se stal skoro marxistický diktát. Jakmile nějaké dítě prohlásí, že je na řadě, jiné se musí za všech okolností radostně podvolit. Když jsem tam trávila povinné tři hodiny měsíčně jako dobrovolnice, viděla jsem v očích předškoláků, kteří se vytasili s esem ve formě sdílení, vítězoslavný pohled. Věděli, že tohle nic nepřebije. Zjistila jsem, že dělit se o něco s někým – bezděky u toho pomyslím na Daisy – je těžké.

Zajímalo by mě, jak tu Daisyinu návštěvu vnímá Suzanne. Ví o ní vůbec? Představím si její sevřené rty, upjatý úsměv. Vsadím se, že ji tenhle vývoj událostí pěkně štve.

Když zastavíme u Targetu, snažím se Daisy ze všech sil vyhnat z hlavy. Nakupovat potraviny se čtyřletým dítětem je výzva i za příznivých okolností, nemluvě o tom, když má zmíněné dítě prokazatelně špatnou náladu a já mám v hlavě chaos a myslím na Daisy, i když se snažím to nedělat. Ve chvíli, kdy celé zpocené vyjdeme se dvěma taškami jídla vítězoslavně ven, máme toho obě plné zuby a já tuším, že nestihneme vyzvednout Ellu a Avery u školního autobusu včas, takže jsem ještě podrážděnější. Ráda chodím včas a mám věci pod kontrolou, cítím se klidná a cílevědomá a ke všem výzvám se stavím čelem. To je můj způsob fungování, moje značka, můj záchytný bod.

Uvědomím si, že ta zpráva od Daisy mě opravdu šokovala. Rozvířila emoce, které jsem se přinutila pohřbít hluboko uvnitř sebe, a oživila vzpomínky, které jsem se ze všech sil snažila potlačit. Celý den jsem usilovala o nalezení ztracené rovnováhy, i když jsem na Daisy záměrně nemyslela. Protože to samo o sobě samozřejmě vyžadovalo úsilí. Ten prostý záměr na ni nemyslet vyžaduje energii a emoce, které potřebuju k tomu, abych mohla pracovat. Abych mohla žít.

Odbočím do naší ulice. Podobných je v Carpenter Village spousta. Všechny působí malebně, ale zároveň ne příliš kýčovitě. Vidím, že autobus už odjíždí. Potichu zakleju.

„To je ošklivé slovo, mami,“ oznámí mi Sophie, když prudce zabočím na naši příjezdovou cestu. Autobus odhodlaně pokračuje dál ulicí, i když si mě řidička musela všimnout.

Vyskočím z auta. Autobus jede dál. „Počkat… počkat!“ Ženu se za autobusem jako šílená, mávám rukama, sotva popadám dech a do toho křičím: „Počkat!“

Naštěstí autobus konečně zastaví a řidička Anita zapne výstražná světla. Celá zadýchaná doběhnu ke dveřím, které se pomalu a s vyčítavým odfrknutím otevřou.

„Jdete pozdě,“ oznámí mi Anita nekompromisně. „Čekala jsem tři minuty.“ Takové platí v tomhle školním obvodu pravidlo. Pokud si děti u autobusu nikdo nevyzvedne, odvezou je na nějaké nádraží na druhé straně okresu a účtují vám poplatek za každých patnáct minut, které tam stráví, dokud si pro ně nepřijedete. Tohle se mi – doteď – nestalo.

„Om… omlouvám se,“ hekám a rukama se opírám o kolena. „Děkuju, že jste zastavila.“ Snažím se usmát, ale třesou se mi rty. Další nepříjemnost, kterou jsem dneska nezvládla, a to si obvykle dokážu poradit se vším. Založila jsem si na tom živobytí – pozitivně naladěná, soustředěná, vyrovnaná Mia Sullivanová. Dokáže vyřešit všechny vaše problémy. Dokáže vás inspirovat, abyste žili ten nejlepší možný život.

To se prodává dost těžko, pokud můj vlastní život nevypadá téměř dokonale – s tím, že občas samozřejmě pomocí pečlivě volených slov neurčitě přiznám, že vůbec nejsem dokonalá, aby to působilo opravdově. Cynik se ze mě stal už dávno.

„Tak dík, mami,“ zamručí Ella, když vypochoduje z autobusu. Tělíčko má celé ztuhlé, jak je napružená. Je jí devět a už se chová jako třináctiletá puberťačka. „To byl fakt trapas.“

„Promiň, miláčku.“ Pocuchám Avery v blonďatých kadeřích. „V pohodě?“

„Jo.“ Posune si prostředníčkem brýle na nose a pak na mě důležitě mrkne a odkluše za svou starší sestrou, která už kráčí napřed. Mezitím začne na zadním sedadle křičet Sophie. „Ma-mííí! Ty jsi na mě zapomněla!“

Ještě jednou se Anitě spěšně omluvím, ta omluvu letmým přikývnutím přijme, a já pospíchám za dětmi.

*

Na několik následujících hodin mě pohltí činnosti, které běžně vykonávám po návratu ze školy. Vybaluju nákup, batohy a krabičky na oběd, pomáhám Elle s úkoly pro čtvrtou třídu, které jsou těžší, než bych čekala, skládám prádlo a dokončuju chili k večeři. To jsem si naštěstí připravila v pomalém hrnci už ráno, takže aspoň tohle nevyžaduje skoro žádné úsilí.

Ale když strouhám sýr a vařím rýži, pořád se necítím ve své kůži. Nařídím Elle, aby prostřela stůl, což nakonec se spoustou teatrálního vzdychání a dupání udělá. Před šestou dorazí domů Tom a mně se pořád nepovedlo nabýt ztracenou rovnováhu, i když se snažím předstírat opak.

„Ahoj, děje se něco?“ zeptá se, jakmile vejde do kuchyně, pošle Elle vzdušný polibek a vezme Avery do náruče, zatímco Sophie ho obejme okolo kolen. Neřekli jsme si ani slovo, ale zjevně vycítil, že jsem nervózní.

„Ale nic, jen jsem měla náročné odpoledne,“ odpovím s uvolněným úsměvem. Aspoň doufám. Za celé odpoledne jsem nestihla zkontrolovat pracovní e-mail ani Instagram. Dnešní foto šťastné rodiny bude muset počkat do zítřka.

„Aha. Jak to?“ Tom vyprostí Sophie, která je pořád omotaná okolo jeho kolen, a vyhodí ji vysoko do vzduchu. Ta se šťastně zachechtá. Pozoruju je od sporáku a pocítím záchvěv lásky i vděčnosti, že to Tom s holkami tak umí. Zároveň mě na okamžik rozhořčí, jak to má snadné. Vpluje si sem v šest večer a je za toho hodného. Není to fér, já vím. Později okoupe Sophie, zkontroluje Elle úkoly a bude poslouchat, jak Avery cvičí na piano. Ale i tak si proti své vůli uvědomuju, že stejně jako spousta mých klientek instinktivně cítím, že bych měla být tak nějak vděčná, že se svým dětem věnuje.

„Ale normálka. Však to znáš.“ Mávnu nad tím rukou a zvednu hrnec s rýží. „Večeře je hotová.“

„Stihnu se ještě převlíknout?“

Ani ne, pomyslím si, ale usměju se a mávnutím ho pošlu nahoru. Ella pořád ještě není hotová s tím prostíráním. Zavibruje mi telefon a já vidím, že volá Suzanne, což mě mírně podráždí. Určitě si chce promluvit o Daisyině návštěvě. Vypnu mobil a pomůžu Elle prostřít. Když Tom sejde v tričku a sportovních kraťasech dolů, všechny už jsme usazené a čekáme na něj. Nasadí omluvný výraz a jde si do ledničky pro pivo. Pak si k nám přisedne a všichni se vezmeme za ruce, abychom se pomodlili.

Pustíme se do jídla a Tom se postupně všech holek ptá, jak se dneska měly. Část mé rovnováhy je zpět. Ella se nezmíní o tom debaklu s autobusem a Sophie už naštěstí zapomněla na problém s korunkou. Hledím na svoji krásnou rodinu u stolu a cítím, že je to tak správně, že jsme v bezpečí, že nás naše sounáležitost chrání před světem a stmeluje nás láska.

Moje rodina. Je pro mě vším.

Pak si představím, že tam s námi sedí Daisy, a je to, jako bych dostala elektrický šok. Nadskočím na židli a Tom na mě tázavě pohlédne. Uhnu pohledem. Nechci, aby poznal, na co myslím.

Daisy tady. Daisy jako součást mého života. Seznamuje se s mými dětmi a s Tomem, ptá se jich na různé věci, stává se členkou rodiny. I po všech těch letech po tom strašně toužím, i když malá, neodbytná část mě naprosto vyděšeně couvá a já se kvůli tomu cítím ještě provinileji. Sice Daisy miluju, opravdu ano, ale nemůžu riskovat, že se dvě různé oblasti mého života takhle střetnou. Bylo by to příliš komplikované – pro holky, pro Daisy i pro mě. Ale jak ji můžu odmítnout? Nemůžu, a dokonce ani nechci, ne tak úplně, ale… Daisy. Daisy tady. Nedokážu si to představit.

Teprve když dojíme a holky se vytratí do pokoje na hraní, Tom na mě přes hromadu špinavého nádobí pohlédne a tázavě zvedne obočí.

„Takže? Co tě trápí?“

„Jen se mi sešlo víc nepříjemností.“ Pokusím se usmát, ale když znovu pomyslím na Daisyinu návštěvu, nezvládnu ani zvednout koutky. Chce mě navštívit. O nic takového mě nikdy předtím nepožádala. Takový vztah jsme nikdy neměly.

Kdysi ano, ale ty ses rozhodla, že ho necháš vyčpět.

Musela jsem to ale udělat, kvůli nám oběma. Nebo ne?

„Mio?“

Zabloudím pohledem zpátky na Tomův ustaraný obličej. Nahlídnu do pokoje na hraní. Holky jsou zabrané do hry, která spočívá v tom, že uprostřed pokoje postaví hromadu z polštářů ze sedačky a pak se vrhají na její vrchol. U toho ječí střídavě nadšením a strachy. Nemůžou slyšet ani slovo. „Přišla mi zpráva od Daisy. Chce nás navštívit,“ řeknu potichu.

Tom zvedne obočí ještě výš a opře se do židle. „Páni,“ řekne po chvíli a několikrát pomalu přikývne. „Je to sice trochu nečekané, ale tak fajn, bezva.“

Bezva? Potlačím svoji skepsi, protože ve skutečnosti by mě to nemělo překvapovat. To Tom zařídil moji návštěvu u Daisy na její šestnáctiny jako překvapení pro nás obě. Vždycky mě podporoval, i když jen zpovzdálí. Víkendová návštěva se ho moc nedotkne. Pro něj je to hračka, zatímco já se uvnitř celá třesu a snažím se skrýt svůj strach, touhu, zmatenost a naději.

„Co je?“ zeptá se Tom, i když jsem nic neřekla. „V čem je problém?“

„V ničem. Já jen že u nás ještě nikdy nebyla.“

„No a?“

„Holky o ní ani neví.“ Na tom jsme se na moji žádost domluvili hned na začátku. Jsou moc malé, tvrdila jsem mu zarytě. Jednou nastane ten správný čas, kdy to pochopí. Řekneme jim to pak. A on s tím souhlasil, jako téměř se vším. Rád se přátelsky přidá, zatímco já to všechno vedu.

Vypadá to, že ten zmíněný čas právě nastal. Dříve než jsem čekala – nebo chtěla.

„Tak tohle je skvělá příležitost, aby se s ní seznámily,“ pronese Tom velice rozumně. „Aby ji poznaly.“ Odmlčí se a já začnu skládat talíře na sebe. „Vždycky mi přišlo trochu divné, že ji neznají. Zvlášť když to byla otevřená –“

„Jo, já vím.“ Ze všech sil se snažím, aby to neznělo, jako že se bráním, ale asi se mi to nedaří, protože Tom se zamračí.

„V čem je teda vlastně problém?“ zeptá se znovu, jako by to všechno bylo tak jednoduché, i když já vím, že není.

„Budu jim toho muset hodně vysvětlit, chápeš? ,Jé, holky, promiňte, ale máte sestru.‘“ Při pomyšlení na takový rozhovor se mi svírá žaludek. Sophie bude zmatená, Ella naštvaná a Avery to pravděpodobně vezme úplně v klidu. A co Daisy? Jaký z toho bude mít pocit ona? Nemůžu snést pomyšlení, že bych ji zklamala, ale vím, že už se to stalo, a ne jednou. Nebylo to jednoduché – pro mě ani pro ni.

„Nevlastní sestru,“ upozorní mě Tom s náznakem úsměvu.

Podrážděně sebou škubnu. „Vědí vůbec, jaký je v tom rozdíl?“

Pokrčí rameny. „Dost jejich spolužáků má rodiče, kteří se rozvedli a založili další rodinu. Nežijeme v padesátých letech nebo tak něco, Mio. Sešívané rodiny jsou dneska v podstatě norma, dokonce i v Severní Karolíně. Je to naprosto přijatelné –“

„My nejsme žádná sešívaná rodina.“ Řeknu to důrazným tónem a Tom se zamračí ještě víc.

„Vždyť víš, že mi nebude vadit, když se Daisy stane součástí našeho života.“

Ano, to vím. Tom s tím byl od začátku úplně v pohodě. Jenže ono je jednoduché být v pohodě s něčím, co je vám víceméně lhostejné. O Daisy jsem mu řekla na třetím rande. Doufala jsem, zdráhala se, neměla jsem tušení, jak to vezme. Bylo mi teprve dvacet čtyři a měla jsem čtyřletou dceru, kterou jsem sice dala k adopci, ale pořád jsem se s ní docela často vídala. Věděla jsem, že pro chlápka, jako je on, to nebude maličkost. Pracoval v technickém oboru, vydělával hodně peněz, získával si postavení a neměl žádné závazky.

Tom se nejprve zarazil – viděla jsem ten záblesk v jeho očích – a pak jen nepatrně pokrčil rameny na znamení, že to bere a že je mu to tak trochu jedno. „Bezva,“ podotkl, jako kdybych mu oznámila, že mám hypermobilní klouby nebo že dokážu stříhat ušima. Znělo to, jako by to považoval za nějakou zajímavost, i když to patřilo k mojí podstatě. „Jak často se s ní vídáš?“

„Asi tak jednou měsíčně.“ Někdy i častěji, ale to jsem se mu zdráhala říct.

Přikývl, pokrčil rameny a pak se mě zeptal, jestli si dám dezert. Znovu jsme spolu o Daisy mluvili až o šest měsíců později, kdy jsem se ho váhavě, hodně váhavě, zeptala, jestli by se s ní nechtěl seznámit, a on po příšerně dlouhé odmlce, která mi připadala nekonečná, souhlasil. Od té doby se nic nezměnilo – nevadí mu, že se s Daisy jednou za čas vídám, ale nikdy neprojevil zájem se toho sám zúčastnit. Popravdě mi to vyhovovalo. Ano, vyhovovalo.

Teď na mě hledí se zdviženým obočím a záměrně se odmlčí. „Otázka je,“ promluví, „jestli to nebude vadit tobě.“

Bude mi vadit, že se Daisy stane součástí našeho života? Jako by na to existovala jednoduchá odpověď ano, nebo ne. Vstanu od stolu, seberu talíře a s rachotem je položím do dřezu. „Jo, bude,“ odpovím, když cinkot talířů utichne. Dál k němu stojím otočená zády, protože nechci vidět jeho výraz. „Vlastně jo. Teď už jo.“

Tom vstane a jde za mnou do kuchyně. „Proč myslíš?“ zeptá se. Oba tiše stojíme u dřezu a hledíme na nepořádek, který zbyl po večeři. Z pokoje na hraní se ozývá Sophiin zuřivý jekot.

„Není to fér vůči mně ani vůči Daisy,“ pronesu toporně. „Už uběhlo moc času a odcizily jsme se. Bylo by to moc komplikované, moc matoucí do toho všechny teď zasvětit.“ Dokonce i mým uším to zní, jako že se snažím přesvědčit spíš sama sebe.

Tom pomalu přikývne. „Dobře, jo, možná když byla menší. Ale teď už je prakticky dospělá –“

„Nejsi žádný expert přes adopce,“ zpražím ho a on zamrká. „Promiň,“ povzdechnu si. „Promiň. To jen…“ Pevně stisknu třesoucí se rty. „Překvapilo mě to. Vyvolává to ve mně spoustu emocí. Vzpomínek.“

„No tak, zlato.“ Tom si mě přitáhne do náruče a já se zdráhavě podvolím, protože objetí je sice hezká věc, ale zrovna teď si připadám naježená, jako bych byla pokrytá ostny, připravená prolít krev. Tomovi to ale nevadí a dál mě objímá. „To bude dobré,“ šeptá mi do vlasů a já musím stisknout rty ještě silněji, aby mi neuniklo vzlyknutí, nevěřícné odfrknutí nebo něco mezi tím. Tom nemá o ničem ani tušení. Ani v nejmenším.

Sophie znovu zaječí a já se odtáhnu a klouby prstů si promnu čelo. „Je čas na koupání.“

„Fajn.“ Tom je klidný jako vždycky a je ochotný to téma pro tuhle chvíli nechat být. Ale jak dlouho bude Daisy ochotná čekat na moji odpověď, obzvlášť když musela vidět, že jsem si její zprávu ráno přečetla? Musím jí odpovědět. Musím přijít na to, jak to vyřešit.

Hlavou mi běží všechny tyhle myšlenky, ale přistihnu se, že si vybavuju i období, kdy jsem nic řešit nemusela. Když byla Daisy malá, vzala jsem ji do náruče nebo jsem jí zamávala z ulice a ona se koukala z okna s nosem přitisknutým na sklo, a když mě uviděla, na tváři se jí objevil radostný úsměv. Tehdy mi moje láska k ní připadala jednoduchá a čistá. Stýská se mi po ženě, kterou jsem tehdy byla. Stýská se mi po té malé holčičce, kterou byla ona. Ale taky vím, že už to nikdy nemůžeme vrátit zpátky.

Vyčerpaně se otočím zpátky k myčce, ale v tu chvíli mě zaskočí zvonek.

Ella vykoukne z pokoje na hraní. Tváří se zvědavě i podezřívavě zároveň. „Kdo to je?“

„To netuším,“ odpovím bezstarostně. Otřu si ruce do utěrky a vydám se ke dveřím. Skrz matné sklo vidím obrys mladé ženy osvětlený lampou na verandě. Tmavé vlasy, štíhlá postava, batoh přes rameno. Můj krok znejistí. Cítím, jak Ella za mnou zvědavě natahuje krk.