Copyright © 1991 by Robert Jordan

The phrases The Wheel of Time and The Dragon Reborn and the snake-wheel symbol are trademarks of Robert Jordan.

Translation © Dana Krejčová

All rights reserved.

Map by Elisa Mitchell and Thomas Canty

ISBN 978-80-242-9098-0

Obsah

- Prolog

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- Kapitola 47

- Kapitola 49

- Kapitola 50

- Kapitola 51

- Kapitola 52

- Kapitola 53

- Kapitola 54

- Kapitola 55

- Kapitola 56

- Slovníček

A jeho stezky budou mnohé, jakož i ti, kdo poznají jeho jméno, protože on se mezi námi zrodí mnohokrát, s různými tvářemi, jak tomu bylo a vždycky bude, v čase bez konce. Jeho příchod bude jako ostrá radlice obracející naše životy jako brázdy z míst, kde jsme leželi v tichu. Rozbíječ pout, kovář řetězů. Tvůrce budoucností, ničitel osudů.

z Poznámek k Dračím proroctvím,

od Jurith Dorine, pravé ruky královny Almorenské,

742 PR, třetí věk

Matrim Cauthon

„Je čas hodit kostky.“

Matrim Cauthon, pro přátele Mat, rozhodně nechtěl nikdy velet zpropadeným armádám a tahat z problémů urozené i neurozené hlupáky. Krev a popel, to vážně ne! On chtěl jen pít, hrát kostky a bavit se s děvčaty. Jenže občas se právě takoví lidé vrhají opakovaně do plamenů, aby zachránili ještě jeden život. A to i tehdy, kdy to znamená obětovat ten svůj…

Je to také jeden z nejbližších přátel Randa al´Thora, Draka znovuzrozeného. Po jeho boku opustil Dvouříčí a zažil děsivé události v Šadar Logotu. Právě proto nakonec skončil v rukou Aes Sedai, které jej měly zbavit hrozivé nákazy. Což se povedlo, ale také jej to oddělilo od přátel. A když je Mat oddělený od přátel, většinou se začnou dít bláznivé věci. Ostatně, třeba knihu, kterou právě držíte v rukou, si vyloženě krade pro sebe. Je to trickster, je s ním zábava a nikdy nezapomíná, co je dobro a co zlo. A také začíná objevovat módu. Při útěku z Dvouříčí to byl prostě farmářský synek, ale nyní už ví, co jsou to klobouky a šátky, jaké luxusní materiály nabízí svět.

Ach, proč jen mu kolo tká do cesty všechny ty výzvy? Protože nenechte se mýlit, Mat je jedním z nejdůležitějších hráčů ve válce proti Temnému. A právě nyní nastupuje cestu, na jejímž konci čeká Poslední bitva a praporce Rudé bandy. Právě Mat je totiž odborník na to, jak se dostat z bezvýchodné situace. I když i jemu je jasné, že občas dojde štěstí všem… Přesto nikdy necouvne. Carai an Caldazar! Za čest Rudého Orla!

Barney Harris as Matrim Cauthon,

photo courtesy of Amazon Studios

Prolog

PEVNOST SVĚTLA

Stařičký Pedron Niall bloudil zrakem po své soukromé přijímací síni, ale byl ztracený v myšlenkách, a jeho tmavé oči nic neviděly. Rozedrané kusy látek visící na stěnách, kdysi válečné praporce nepřátel z jeho mládí, splývaly s tmavým dřevěným obložením kamenných stěn, které byly silné i tady, v srdci pevnosti Světla. Jediná židle v místnosti – těžká, s vysokým opěradlem, téměř trůn – pro něj byla stejně neviditelná jako několik stolků, jediné další kusy nábytku v komnatě. Dokonce i muž v bílém plášti, klečící se sotva ovládanou dychtivostí na velkém slunečním kotouči zasazeném do širokých parket podlahy, na chvíli zmizel z Niallova vědomí, i když jen málokdo by toho muže odbyl tak snadno.

Jaret Byar dostal čas, aby se umyl, než ho přivedli před Nialla, ale jak přilbici, tak prsní pancíř měl po cestě matné a zprohýbané z bojů. Tmavé, hluboko posazené oči se mu horečnatě leskly a jeho obličej vypadal, jako by z něj zmizely všechny svaly. Neměl meč – před Nialla nesměl nikdo předstoupit se zbraní – ale byl napjatý, připravený k činu jako pes čekající, až mu někdo odepne vodítko.

V širokých krbech na dvou stranách síně hořely ohně a zaháněly chlad pozdní zimy. Byla to prostá místnost, vskutku vojácká, všechno bylo vyrobeno dobře, nikoli však výstředně – až na sluneční kotouč. Nábytek do přijímací síně velícího kapitána dětí Světla přicházel spolu s mužem, který tohoto úřadu dosáhl. Plápolající slunce z mincovního zlata, vždy do hladka vyleštěné pokoleními prosebníků, bylo pokaždé nahrazeno a znovu ohlazeno. Zlato by bylo stačilo na zakoupení venkovského sídla v Amadicii i na zachování vznešenosti s tím spojené. Deset let již Niall chodil po tomto zlatě a nikdy na ně nepomyslel o nic víc než na sluneční kotouč, který měl vyšitý na prsou bílé haleny. Zlato Pedrona Nialla příliš nezajímalo.

Konečně se pohledem vrátil ke stolu pokrytému mapami, dopisy a zprávami. V té změti ležely tři volně svinuté kresby. Jednu z nich teď Niall váhavě zvedl. Nezáleželo na tom, kterou vybere, na všech byla zobrazena stejná scéna, i když ji malovaly jiné ruce. Niall měl kůži tenkou jako pergamen a věkem vypjatou na kostnatém těle, avšak nebylo na něm nic křehkého. Každý, kdo do tohoto úřadu nastoupil, už musel mít bílé vlasy, a nikdy to nebyl muž měkčí než kameny Dómu pravdy. Přesto si náhle Niall všiml, jak má ruku, v níž svírá kresbu, šlachovitou, a uvědomil si, že si bude muset pospíšit. Čas se krátil. Jemu se čas krátil. Bude to muset stačit. Musí zařídit, aby to stačilo.

Přinutil se napůl rozvinout kresbu, natolik, aby viděl na obličej, jenž ho zajímal. Křída byla po cestě v sedlové brašně trochu rozmazaná, ale rysy tváře byly zřetelné. Šedooký mládenec s narudlými vlasy. Zdálo se, že je vysoký, ale nedalo se to poznat s jistotou. Až na vlasy a oči se mohl objevit v kterémkoliv městě, aniž by vzbudil sebemenší rozruch.

„Tenhle… tenhle kluk že se prohlásil za Draka Znovuzrozeného?“ zamumlal Niall.

Drak. Z toho jména ho mrazilo, zimou i věkem. Jméno, které Luis Therin Telamon nosil, když odsoudil ke zkáze každého muže, který mohl usměrňovat jedinou sílu, od té chvíle a navěky. Odsoudil muže schopné usměrňovat k tomu, že zešíleli a zemřeli, a sám byl mezi nimi. Bylo tomu již více než tři tisíce let, kdy pýcha Aes Sedai a válka Stínu přivodily konec věku pověstí. Tři tisíce let, nicméně proroctví a pověsti pomáhaly lidem nezapomenout – alespoň jádro příběhu, když už ne podrobnosti. Luis Therin Rodovrah. Muž, který začal Rozbití světa, kdy šílenci, kteří dokázali čerpat jedinou sílu pohánějící vesmír, srovnali pohoří a starobylé země ponořili na mořské dno, kdy byla celá tvář země změněna a všichni, kdo přežili, prchali jako zvířata před lesním požárem. Skončilo to, teprve když byl i poslední muž Aes Sedai mrtvý a roztroušené lidstvo mohlo začít znovu budovat z trosek – tedy tam, kde nějaké trosky zůstaly. Tento příběh byl vpálen do paměti lidstva a matky ho vyprávěly dětem již od kolébky. A proroctví říkalo, že Drak se znovu zrodí.

Niall to nemyslel jako otázku, ale Byar to tak vzal. „Ano, můj velící kapitáne, tohle udělal. Je to mnohem větší šílenství než kterýkoliv falešný Drak, o jakém jsem kdy slyšel. Už se k němu přihlásily tisíce lidí. Tarabon a Arad Doman se zmítají v občanské válce a zároveň válčí proti sobě. Bojuje se po celé Almothské pláni i Tomově Hlavě. Taraboňané proti Domancům a proti temným druhům a všichni volají po Drakovi – nebo spolu přinejmenším bojovali, než začala zima. Ještě nikdy jsem neviděl, aby se to tak rychle rozšířilo, můj velící kapitáne. Jako když hodíš pochodeň do seníku. Sníh boje možná přidusil, ale jak přijde jaro, plameny vyšlehnou výš než předtím.“

Niall ho uťal zdviženým prstem. Už dvakrát ho nechal příběh dokončit. Byar při vyprávění hořel hněvem a nenávistí. Niall znal části příběhu i z jiných zdrojů, a některé dokonce lépe než sám Byar, ale kdykoliv to uslyšel znovu, vždycky ho to spolehlivě rozzuřilo. „Geofram Bornhald a tisícovka dětí Světla jsou mrtví. A udělaly to Aes Sedai. Jsi si tím jistý, dítě Byare?“

„Naprosto, můj velící kapitáne. Po jedné šarvátce cestou do Falme jsem viděl dvě z těch tarvalonských čarodějnic. Stály nás víc než padesát mrtvých, než jsme je prokláli šípy.“

„Jsi si jistý – jistý, že to byly Aes Sedai?“

„Země nám vybuchovala pod nohama.“ Byar mluvil pevným hlasem a z přesvědčení. Měl jen malou představivost, tenhle Jaret Byar. Smrt byla součástí vojenského života, ať už přišla v jakékoliv podobě. „Z čisté oblohy do našich řad létaly blesky. Můj pane kapitáne, co jiného to mohlo být?“

Niall zachmuřeně přikývl. Od rozbití světa se neobjevil žádný muž Aes Sedai, ale ženy, které se stále hlásily k tomuto titulu, byly zlé až dost. Pořád se chvástaly těmi svými třemi přísahami: nevyslovit nic jiného než pravdu, nevyrobit žádnou zbraň, kterou by člověk mohl zabít člověka, a používat jedinou sílu jako zbraň jedině proti temným druhům či zplozencům Stínu. Nyní se však ukázalo, že přísahy jsou jen obyčejnou lží. Niall vždycky věděl, že nikdo nemůže toužit po moci, kterou vládnou ony, aniž by se chtěl postavit Stvořiteli, a to znamenalo sloužit Temnému.

„A o těch lidech, kteří dobyli Falme a zabili polovinu jedné z mých legií, nevíš nic?“

„Pan kapitán Bornhald tvrdil, že si říkají Seančané, můj velící kapitáne,“ odpověděl Byar netečně. „Tvrdil, že to jsou temní druzi. A jeho útok je zastavil, i když ho přitom zabili.“ Jeho hlas získal na důrazu. „Z města uprchlo mnoho lidí. Každý, s kým jsem mluvil, souhlasil, že cizinci utekli. A to zajistil pan kapitán Bornhald.“

Niall si tiše povzdechl. Byla to téměř stejná slova, jaká Byar použil už dvakrát, když mluvil o vojsku, které se objevilo jakoby odnikud a dobylo Falme. Dobrý voják, pomyslel si Niall, to o něm Geofram Bornhald vždycky říkal, ale není to člověk, který umí myslet sám za sebe.

„Můj velící kapitáne,“ promluvil náhle Byar, „kapitán Bornhald mi nařídil, abych se zdržel bitvy a podal vám o ní zprávu. A abych vyřídil jeho synovi, urozenému pánu Dainovi, jak zemřel.“

„Ano, ano,“ odbyl ho netrpělivě Niall. Na chvíli se zadíval na Byarovy propadlé tváře a dodal: „O tvé cti ani odvaze nikdo nepochybuje. Přesně tohle by Geofram Bornhald udělal v očekávání bitvy, v níž, jak se obával, by mohlo padnout celé velení.“ Ale na něco takového bys ty neměl dost představivosti.

Od tohoto muže se nemohl dozvědět nic dalšího. „Provedl jsi to dobře, dítě Byare. Máš moje svolení předat zprávu o smrti Geoframa Bornhalda jeho synovi. Dain Bornhald je s Eamonem Valdou – podle posledních zpráv jsou někde poblíž Tar Valonu. Smíš se k nim připojit.“

„Děkuju, můj velící kapitáne. Děkuju.“ Byar se zvedl a hluboce se poklonil. A přesto, když se narovnal, ještě zaváhal. „Můj velící kapitáne, byli jsme zrazeni.“ Nenávist dodala jeho hlasu ostří.

„Tím temným druhem, o kterém jsi mluvil, dítě Byare?“ Sám nedokázal hovořit klidně. Rok plánování ležel v troskách mezi mrtvolami tisícovky dětí a Byar se chtěl bavit jen o tom jediném muži. „Tím mladým kovářem, kterého jsi viděl jen dvakrát, tím Perrinem z Dvouříčí?“

„Ano, můj velící kapitáne. Nevím jak, ale on je za to zodpovědný. Vím to.“

„Uvidíme, co se s tím dá dělat, dítě Byare.“ Byar znovu otevřel ústa, ale Niall zvedl ruku a zarazil ho. „Smíš teď odejít.“ Muž s propadlými tvářemi neměl na vybranou, mohl se pouze uklonit a odejít.

Když se za ním zavřely dveře, Niall se posadil. Co vlastně vyvolalo Byarovu nenávist k Perrinovi? Kolem bylo příliš mnoho temných druhů, aby stálo za to plýtvat energií na nenávist k jednomu jedinému. Příliš mnoho temných druhů, vysoko i nízko postavených, skrývajících se za hbité jazyky a otevřené úsměvy, sloužících Temnému. Přesto, když na seznam přidá jedno jméno, ničemu tím neuškodí.

Poposedl si a snažil se ulevit svým starým kostem. Nikoliv poprvé ho nejasně napadlo, že by možná polštář nebyl příliš velkým přepychem. A nikoliv poprvé tento nápad zahnal. Svět se potácel na okraji chaosu a on neměl čas brát ohledy na svůj věk.

Hlavou mu vířila všechna ta znamení předpovídající katastrofu. Válkou rozervaný Tarabon a Arad Doman, občanskou válkou zmítaný Cairhien a válečná horečka stoupající v Tearu a Illianu, což byli staří nepřátelé. Možná všechny tyhle války samy o sobě nic neznamenaly – lidé pořád někde bojovali – ale obvykle probíhaly boje jen na jednom místě. A kromě toho falešný Drak někde na Almothské pláni, další řádící v Saldeii a třetí zamořující Tear. Tři najednou. Všechno to musejí být falešní Draci! Prostě musejí!

A kromě toho na tucet menších událostí. Občas to byly možná jen neopodstatněné řeči, ale dohromady se vším ostatním… Objevily se zprávy o spatření Aielů až tak daleko na západě, jako bylo Murandy a Kandor. Vždy se jednalo jen o dva, tři na jednom místě, ale ať jeden nebo tisíc, Aielové vyšli z Pustiny od Rozbití světa jenom jednou. Svou pustou divočinu opustili pouze za aielské války. Atha’an Miere, Mořský národ, prý přestal obchodovat a místo toho hledal znamení a předpovědi – čeho přesně, to neříkali – a bývalí obchodníci se teď plavili na lodích naložených jen zpola či úplně prázdných. Illian svolal Velké hledání poprvé za skoro čtyři sta let a vyslal hledače pátrat po Valerském rohu, který má podle proroctví povolat mrtvé hrdiny z hrobu, aby bojovali v Tarmon Gai’donu, v Poslední bitvě, proti Stínu. Také se povídalo, že ogierové, vždy tolik uzavření, až je obyčejní lidé považovali jen za báchorku, uspořádali sešlost mezi svými vzdálenými državami.

A co bylo nejdůležitější, aspoň pro Nialla, Aes Sedai zřejmě konečně vyšly na světlo. Povídalo se, že poslaly některé sestry do Saldeie, aby se postavily falešnému Draku Mazrimu Taimovi. Byť to bylo mezi muži nezvyklé, Taim mohl usměrňovat jedinou sílu. Toho bylo třeba se obávat, a přese všechno si jen pár lidí myslelo, že takového muže lze porazit i bez pomoci Aes Sedai. Lepší bylo nechat Aes Sedai pomáhat než potom čelit nevyhnutelným hrůzám, když se takový muž zbláznil, k čemuž pokaždé došlo. Ale Tar Valon očividně poslal jiné Aes Sedai na pomoc jinému falešnému Drakovi do Falme. Nic jiného to podle zpráv být nemohlo.

Z toho Nialla mrazilo až do morku kostí. Chaos se násobil. Neslýchané věci se opakovaly stále dokola. V celém světě to vřelo. To bylo Niallovi jasné. Čas Poslední bitvy opravdu nadcházel.

Všechny jeho plány přišly vniveč, plány, které by proslavily jeho jméno mezi dětmi Světla na stovky pokolení. Nicméně zmatek znamenal příležitost, a on musel vymyslet nové plány s novými cíli. Dokáže-li si ovšem udržet sílu a dovést je do konce. Světlo, nechej mě žít dost dlouho.

Nesmělé zaklepání na dveře ho vytrhlo z neveselých myšlenek. „Dále!“ houkl.

Sluha v bílo-zlatém kabátci a spodcích se mu poklonil. S očima upřenýma k podlaze ohlásil Jaichima Carridina, Světlem pomazaného, inkvizitora ruky Světla, přicházejícího na rozkaz velícího kapitána. Carridin se objevil hned za sloužícím, aniž by počkal, až Niall promluví. Niall sluhu pokynem ruky propustil.

Než se dveře úplně zavřely, Carridin poklekl na koleno a ladně mávl sněhobílým pláštěm. Za slunečním kotoučem na přednici pláště měl šarlatovou ovčáckou hůl ruky Světla. Mnozí Carridina a jeho druhy nazývali tazateli, i když málokdo tak činil před nimi. „Vyžádal sis moji přítomnost, můj velící kapitáne,“ pronesl silným hlasem, „a tak jsem se vrátil z Tarabonu.“

Niall si ho chvíli prohlížel. Carridin byl vysoký, ve středním věku, vlasy měl maličko prošedivělé, ale byl ve vynikající formě. A pod zkoumavým pohledem velícího kapitána ani nemrkl. Jen pár lidí mělo tak čisté svědomí nebo dobré nervy. Carridin tam klečel a čekal stejně klidně, jako by to byla každodenní záležitost dostat strohý rozkaz opustit velení a bez odkladu se vrátit do Amadoru bez udání důvodů. Ale taky se povídalo, že Jaichim Carridin dokáže čekat déle než kámen.

„Vstaň, dítě Carridine.“ Když se druhý muž narovnal, Niall dodal: „Dostal jsem znepokojující zprávy z Falme.“

Carridin si urovnal záhyby pláště, než odpověděl. Mluvil hlasem téměř na hranici dostatečné úcty, spíše jako by hovořil se sobě rovným než s mužem, jemuž přísahal poslušnost až do smrti. „Můj velící kapitán se odvolává na zprávy, které přinesl dítě Jaret Byar, bývalý druhý důstojník kapitána Bornhalda.“

Niallovi se zachvělo levé víčko, staré znamení potlačovaného hněvu. O tom, že je Byar v Amadoru, měli vědět jen tři lidé, a nikdo kromě Nialla netušil, odkud přišel. „Nebuď moc chytrý, Carridine. Tvoje přání vědět o všem by tě jednoho dne mohlo přivést do rukou tvých vlastních tazatelů.“

Carridin nedal nic najevo, jen při tom oslovení maličko stiskl rty. „Můj velící kapitáne, ruka hledá pravdu všude, aby sloužila Světlu.“

Aby sloužila Světlu. Ne aby sloužila dětem Světla. Všechny děti sloužily Světlu, ale Pedrona Nialla často napadlo, jestli se tazatelé vskutku považují za součást dětí. „A jakou pravdu ohledně událostí ve Falme pro mě máš ty?“

„Temní druzi, můj velící kapitáne.“

„Temní druzi?“ Niallovo uchechtnutí vůbec nebylo veselé. „Už pár týdnů od tebe dostávám zprávy, že Geofram Bornhald je služebníkem Temného, poněvadž přesunul vojáky na Tomovu Hlavu navzdory tvému rozkazu.“ Hlas měl náhle nebezpečně tichý. „Chceš snad, abych věřil, že Bornhald, jako temný druh, zavedl tisíc dětí na smrt v boji proti jiným temným druhům?“

„Zda byl či nebyl temným druhem, se nikdy nedozvíme,“ prohlásil drze Carridin, „protože zemřel dřív, než mohl být vyslechnut. Pikle Stínu jsou nejasné a těm, kdo kráčejí ve Světle, často připadají šílené. Ale Falme dobyli temní druzi, o tom nemám pochyb. Temní druzi a Aes Sedai podporující falešného Draka. To jediná síla zničila Bornhalda a jeho muže, tím jsem si jistý, můj velící kapitáne, stejně jako zničila vojska, která Tarabon a Arad Doman vyslal proti temným druhům ve Falme.“

„A co ty příběhy, že ti, kdo dobyli Falme, pocházeli zpoza Arythského oceánu?“

Carridin zavrtěl hlavou. „Můj velící kapitáne, lidé pořád něco žvaní. Někteří tvrdí, že vojska Artuše Jestřábí křídlo, která před tisíci lety poslal přes oceán, se teď vrátila, aby si vyžádala zpět svá území. No, někteří dokonce tvrdí, že ve Falme viděli samotného Artuše Jestřábí křídlo – a navíc půlku hrdinů z pověstí. Na západě to vře od Tarabonu po Saldeiu a každý den na povrch vybublá stovka dalších klepů, z nichž každý je horší než předchozí. Ti takzvaní Seančané nebyli nic jiného než další sebranka temných druhů, kteří se seběhli, aby podpořili falešného Draka, jenže tentokrát jim otevřeně pomáhaly Aes Sedai.“

„Jaký pro to máš důkaz?“ Niall schválně mluvil, jako by o tom pochyboval. „Máte zajatce?“

„Ne, můj velící kapitáne. Jak ti bezpochyby řekl již dítě Byar, Bornhaldovi se důkazy podařilo natolik poškodit, že se ztratily. A nikdo, koho jsme vyslýchali, by rozhodně nepřiznal, že podporoval falešného Draka. Takže důkazy jsou jenom dva. Jestli můj kapitán dovolí?“

Niall netrpělivě kývl.

„První je tento. Několik lodí se pokusilo přeplavit přes Arythský oceán a většina se nikdy nevrátila. Ti, kteří se vrátili, obrátili loď dřív, než jim došlo jídlo a voda. Dokonce ani Mořský národ se přes Arythský oceán nepouští, a oni se plaví všude tam, kde se dá obchodovat, dokonce i do zemí za Aielskou pustinou. Můj velící kapitáne, jestliže za oceánem je nějaká země, je příliš daleko, oceán je příliš široký. A přepravit přes něj vojsko by bylo stejně nemožné jako létání.“

„Možná,“ připustil pomalu Niall. „Je to určitě příznačné. A ten druhý?“

„Můj velící kapitáne, mnoho z těch, které jsme vyslýchali, hovořilo o tom, že po boku temných druhů bojovaly stvůry, a svých tvrzení se drželi až do konce výslechu. Co to mohlo být jiného než trolloci a další zplozenci Stínu, které nějakým způsobem přivedli z Morny?“ Carridin rozhodil rukama, jako by tím bylo řečeno vše. „Většina lidí si myslí, že trolloci jsou jen ve vyprávěnkách kejklířů nebo výmysl, a zbytek zase, že všichni byli pobiti za trollockých válek. Jak jinak by nazvali trolloka než stvůrou?“

„Ano. Ano, snad máš pravdu, dítě Carridine. Říkám snad.“ Neposkytl by Carridinovi tu satisfakci, že s ním souhlasí. Ať se chvíli smaží. „Ale co on?“ Ukázal na svinuté kresby. Jak znal Carridina, inkvizitor měl kopie ve svých komnatách. „Jak je nebezpečný? Může usměrňovat jedinou sílu?“

Inkvizitor jen pokrčil rameny. „Možná může, možná ne. Aes Sedai rozhodně dokážou přimět lidi, aby uvěřili, že i kočka může usměrňovat, když si to ony usmyslí. A jak je nebezpečný… Každý falešný Drak je nebezpečný, dokud není přemožený, a když za tímhle stojí otevřeně Tar Valon, je desetkrát nebezpečnější. Ale teď je méně nebezpečný, než by byl bez kontroly za půl roku. Zajatci, které jsem vyslýchal, ho nikdy neviděli, nemají tušení, kde je nyní. Jeho síly jsou roztříštěné. Pochybuji, že má víc než dvě stovky mužů. Taraboňané nebo Domanci by je dokázali smést i sami, kdyby neměli plno práce s bojováním proti sobě.“

„Dokonce ani falešný Drak,“ zabručel suše Niall, „nestačí, aby zapomněli na čtyři stovky rozmíšek kvůli vlastnictví Almothské pláně. Jako kdyby jedni nebo druzí byli někdy dost silní, aby ji udrželi.“ Carridinův výraz se nezměnil a Nialla napadlo, jak vlastně dokáže být pořád tak klidný. Už moc dlouho klidný nebudeš, Carridine.

„Na tom nezáleží, můj velící kapitáne. Zima je udržuje v táborech, dochází jen k občasným šarvátkám a nájezdům. Až se zlepší počasí, aby mohly oddíly vyrazit… Bornhald zavedl na smrt na Tomově Hlavě jen polovinu legie. S druhou polovinou uženu toho falešného Draka k smrti. Mrtvoly už nejsou nikomu nebezpečné.“

„A když budeš muset čelit tomu, čemu zřejmě čelil Bornhald? Aes Sedai usměrňujícím jedinou sílu, aby mohly zabíjet?“

„Jejich čarodějnictví je neochrání před šípy ani před nožem v temnotě. Umírají stejně snadno jako každý jiný.“ Carridin se usmál. „Dávám ti slovo, že do léta vše úspěšně vyřeším.“

Niall kývl. Ten muž si věřil. Byl si jistý, že nebezpečné otázky již byly položeny, pokud vůbec nějaké měly být položeny. Neměl bys zapomínat, Carridine, že jsem byl uznávaným stratégem. „Proč,“ pronesl nyní tiše, „jsi nevyvedl své síly do Falme? Když byli temní druzi na Tomově Hlavě a jejich vojsko drželo Falme, proč ses nepokusil Bornhalda zastavit?“

Carridin zamrkal, ale mluvil klidně. „Nejdřív to byly jenom řeči, můj velící kapitáne. A než jsem zjistil pravdu, Bornhald už dobojoval. Byl mrtvý a temní druzi rozprášení. Kromě toho mým úkolem bylo přinést Světlo na Almothskou pláň. Nemohl jsem neuposlechnout rozkaz, abych se honil za klepy.“

„Tvým úkolem?“ pravil Niall a vstávaje, zvedl i hlas. Carridin byl sice o hlavu vyšší, ale teď ustoupil. „Tvým úkolem? Tvým úkolem bylo dobýt Almothskou pláň! Prázdný sud, který v podstatě nikomu nepatří, a ty jsi ho měl jedině naplnit. Státy Almothu by znovu ožily, ovládány dětmi Světla, aniž by musely něco slibovat nějakému hloupému králi. Amadicie a Almoth, pak moudře zabraný Tarabon. Do pěti let bychom tam drželi otěže v rukou jako v Amadicii. A ty jsi to všechno vyhodil oknem!“

Úsměv konečně zmizel. „Můj velící kapitáne,“ bránil se Carridin. „Jak jsem měl tušit, co se stane? Další falešný Drak. Tarabon a Arad Doman nakonec ve válce, když na sebe tak dlouho jenom vrčely a štěkaly. A Aes Sedai odhalující své pravé já po třech tisících letech utajování! Ale ani tak ještě není vše ztraceno. Můžu najít a zničit toho falešného Draka, než se jeho stoupenci spojí. A jakmile se Taraboňané a Domanci oslabí navzájem, bude možné je z pláně smést bez…“

„Ne!“ vyštěkl Niall. „Tvoje plány již dávno skončily, Carridine. Možná bych tě měl hned předat tvým vlastním tazatelům. Nejvyšší inkvizitor nebude nic namítat. Skřípe zuby, aby našel někoho, na koho to hodit. Sám by nikoho ze svých lidí nejmenoval, ale pochybuji, že by byl proti, kdybych mu uvedl tvé jméno. Pár dní výslechů, a přiznal bys cokoliv. Dokonce bys sám sebe označil za temného druha. Do týdne bys skončil pod katovou sekerou.“

Carridinovi vyvstal na čele pot. „Můj velící kapitán…“ Zarazil se a polkl. „Můj velící kapitán se zřejmě snaží naznačit, že je i jiná cesta. Pokud to vysloví, přísahal jsem uposlechnout.“

Teď, řekl si v duchu Niall. Teď je čas hodit kostky. Naskočila mu husí kůže, jako by byl uprostřed bitvy, a náhle si uvědomil, že každý muž na sto kroků kolem je nepřítel. Velící kapitán nemohl skončit pod katovou sekerou, ale o nejednom bylo známo, že zemřel zcela náhle a nečekaně, byl rychle oplakán a ještě rychleji nahrazen mužem s méně nebezpečnými nápady.

„Dítě Carridine,“ začal pevně, „zajistíš, aby tento falešný Drak nezemřel. A jestli snad některá Aes Sedai půjde proti němu místo s ním, použiješ ty svoje ‚nože v temnotě‘.“

Inkvizitor otevřel užasle ústa. Ale rychle se vzpamatoval a přemýšlivě se na Nialla zadíval. „Zabíjet Aes Sedai je povinnost, ale… dovolit falešnému Drakovi volně pobíhat? To… to by byla… zrada. A rouhání.“

Niall se zhluboka nadechl. Málem cítil neviditelné nože číhající ve stínech. Ale teď už nemohl ustoupit. „Udělat něco, co je třeba, není zrada. A dokonce i rouhání lze kvůli velké věci připustit.“ Tyto dvě věty stačily na to, aby ho zabily. „Víš, jak sjednotit lidi za sebou, dítě Carridine? Co nejrychleji? Ne? Vypustíš lva – vzteklého lva – do ulic. A až lidi zachvátí panika, jakmile se jim roztřesou kolena, klidně jim sdělíš, že to vyřídíš. Pak ho zabiješ a nařídíš jim, aby mrtvolu pověsili někde všem na očích. Než mají čas si to promyslet, vydáš další rozkaz, a oni poslechnou. A když dáváš rozkazy dál, oni pořád poslouchají, protože ty jsi ten, kdo je zachránil, a kdo jiný by je mohl vést lépe?“

Carridin nejistě potřásl hlavou. „Ty chceš… dostat všechno, můj velící kapitáne? Nejen Almothskou pláň, ale i Tarabon a Arad Doman?“

„Co chci, je moje věc. Tvoje věc je poslechnout, jak jsi přísahal. Doufám, že uslyším, jak byli dnes v noci na pláň vysláni poslové na rychlých koních. Jsem si jistý, že víš, jak napsat zprávu, aby nikdo nevytušil, co by neměl. A jestli už musíš na někoho zaútočit, tak se obrať na Taraboňany a Domance. Nechci, aby mi zabili lva oni. Ne, pod Světlem, musíme jim vnutit mír.“

„Jak můj kapitán rozkazuje,“ pronesl Carridin klidně. „Já slyším a poslouchám.“ Až příliš klidně.

Niall se chladně usmál. „V případě, že tvoje přísaha není dost silná, věz tohle. Jestli ten falešný Drak zemře dřív, než nařídím jeho smrt, nebo jestli ho dostanou tarvalonské čarodějnice, najdou tě ráno s dýkou v srdci. A kdyby se mi… něco stalo – i kdybych jen zemřel stářím – nedožiješ měsíce.“

„Můj velící kapitáne, přísahal jsem uposlechnout…“

„To jsi přísahal,“ uťal ho Niall. „Tak na to nezapomínej. Teď jdi!“

„Jak můj kapitán rozkazuje.“ Tentokrát neměl Carridin tak pevný hlas.

Dveře se za inkvizitorem zavřely. Niall si zamnul ruce. Bylo mu zima. Kostky se otáčely a nedalo se poznat, jaká čísla ukážou, až se zastaví. Poslední bitva se opravdu blížila. Ne Tarmon Gai’don z pověstí, kde se Temný dostane z vězení, aby čelil Draku Znovuzrozenému. Ten ne, tím si byl jistý. Aes Sedai z věku pověstí možná udělali díru do věznice Temného v Šajol Ghúlu, ale Luis Therin Rodovrah a stovka rytířů ji zase uzavřeli. Protiúder navždy pošpinil mužskou polovici pravého zdroje a oni z toho zešíleli, a tak začalo Rozbití, ale jeden či jedna z těch starých Aes Sedai dokázali to, co dneska nedokázalo deset čarodějnic z Tar Valonu. Zámky, které vytvořili, vydrží.

Pedron Niall byl muž chladné logiky a už přišel na to, jak bude Tarmon Gai’don vypadat. Hordy příšerných trolloků se vyhrnou na jih z Velké Morny, jako za trollockých válek před dvěma tisíci lety, s myrddraaly – půllidmi – v čele, a možná i s novými lidskými hrůzopány mezi temnými druhy. Lidstvo, rozdělené do států hašteřících se mezi sebou, by tomu nedokázalo čelit. Ale on, Pedron Niall, sjednotí lidstvo pod vlajkou dětí Světla. Budou se vyprávět nové pověsti o tom, jak Pedron Niall bojoval v Tarmon Gai’donu a zvítězil.

„Nejdřív,“ zamumlal si, „musím vypustit do ulic vzteklého lva.“

„Vzteklého lva?“

Niall se otočil na patě a zpoza jednoho ze zavěšených praporců vyklouzl kostnatý mužík s nosem jako zoban. Když se prapor vracel na místo, na okamžik bylo vidět posuvnou dřevěnou desku klouzající zpátky.

„Ukázal jsem ti ten průchod, Ordeite,“ vyštěkl Niall, „abys mohl přijít, když tě povolám, aniž by o tom hned věděla půlka pevnosti, ne abys mohl naslouchat soukromým slyšením.“

Ordeith se podlézavě uklonil a přistoupil blíž. „Poslouchal, velký pane? Něco takového bych nikdy neudělal. Právě jsem dorazil a prostě jsem nemohl přeslechnout tvá poslední slova. Nic víc než to.“ Trochu posměšně se usmíval, ale Niall dobře věděl, že tak se Ordeith tváří vždycky, i když netuší, že ho někdo pozoruje.

Před měsícem, za třeskutých mrazů, dorazil hubený mužík do Amadicie, celý rozedraný a málem zmrzlý, a nějak se mu podařilo dostat se přes stráže až k samotnému Pedronu Niallovi. Zřejmě toho věděl dost o událostech na Tomově Hlavě, víc, než bylo obsaženo v objemných, byť nejasných zprávách Carridinových, v Byarově příběhu či v ostatních zprávách a povídačkách, které se k Niallovi dostaly. Ordeith samozřejmě nebylo jeho pravé jméno. Ve starém jazyce znamenalo ordeith „pelyněk“. Když se ho na to ale Niall zeptal, muž odpověděl jen: „Kdo jsme byli, je ztraceno pro všechny lidi, a život je hořký.“ Ale byl mazaný. To on pomohl Niallovi pochopit vzor vynořující se ze změti událostí.

Ordeith přistoupil ke stolu a zvedl jednu z kreseb. Když ji rozvinul, aby byl vidět obličej mladého muže, jeho úsměv se změnil téměř ve škleb.

Niall se stále zlobil, že mužík přišel nepozván. „Tobě připadá falešný Drak k smíchu, Ordeite? Nebo tě děsí?“

„Falešný Drak?“ opáčil tiše Ordeith. „Ano, ano, ovšem, tak to musí být. Kdo jiný by to byl.“ A zachechtal se tak pronikavě, až to Nialla vyvedlo z míry. Občas měl Niall dojem, že Ordeith je přinejmenším napůl šílený.

Ale je mazaný, ať už je šílený nebo ne. „Co tím chceš říci, Ordeite? Mluvíš, jako bys ho znal.“

Ordeith sebou trhl, jako by na přítomnost velícího kapitána úplně zapomněl. „Že ho znám? Ó, ano, znám ho. Jmenuje se Rand al’Thor. Pochází z Dvouříčí na hranicích Andoru a je temným druhem tak hluboko zabředlým do Stínu, že kdybys toho o něm věděl jen polovinu, scvrkla by se ti dušička.“

„Dvouříčí,“ zadumal se Niall. „Někdo se mi zmiňoval o jiném temném druhovi z toho kraje, o jiném mladíkovi. Zvláštní pomyšlení, že temní druzi pocházejí z takového místa. Ale pravda je, že jsou všude.“

„Jiném, velký pane?“ ozval se Ordeith. „Z Dvouříčí? Že by Matrim Cauthon nebo Perrin Aybara? Ti jsou stejně staří jako on a skoro stejně špatní.“

„Jeho jméno bylo Perrin,“ řekl zamračeně Niall. „Říkáš, že jsou tři? Z Dvouříčí pochází jen vlna a tabák. Pochybuji, že existuje jiné místo, kde lidé žijí tak odděleně od zbytku světa.“

„Ve městě se temní druzi musejí skrývat. Musejí se stýkat s jinými lidmi, s cizinci, kteří přicházejí z jiných míst a tam, kam jdou, vyprávějí o tom, co viděli. Ale v tichých vesničkách, odříznutých od světa, kam přijde jen málo cizích… Jaké lepší místo by si temní druzi mohli vybrat?“

„Jak to, že znáš jména tří temných druhů, Ordeite? Tři temní druzi z konce světa. Necháváš si pro sebe příliš mnoho tajemství, Pelyňku, a z rukávu vytahuješ víc překvapení než kejklíř.“

„Jak by mohl někdo vypovědět všechno, co ví, velký pane,“ hájil se úlisně mužík. „Jenom by pořád žvanil a k ničemu by to nebylo. Povím ti ale tohle, velký pane. Tenhle Rand al’Thor, tenhle Drak, zapustil ve Dvouříčí hluboké kořeny.“

„Falešný Drak!“ opravil ho Niall ostře a druhý muž se uklonil.

„Ovšem, velký pane, přeřekl jsem se.“

Náhle si Niall uvědomil, že se kresba v Ordeithových rukou kroutí a trhá. I když měl mužík obličej až na ten sardonický úsměv klidný, rukama křečovitě trhal pergamen.

„Přestaň!“ nařídil mu Niall. Sebral mu kresbu, a pokud to šlo, ji uhladil. „Nemám tolik jeho podobizen, abych mohl nechat tyhle zničit.“ Obrázek byl teď většinou rozmazaný a mladý muž měl na prsou trhlinu, ale obličej zůstal jako zázrakem nepoškozený.

„Odpusť, velký pane.“ Ordeith se hluboce poklonil, ale úsměv mu ze rtů nezmizel. „Nenávidím temné druhy.“

Niall se zadíval do křídové tváře. Rand al’Thor z Dvouříčí. „Možná bych měl ohledně Dvouříčí něco vymyslet. Až roztaje sníh. Možná.“

„Jak si velký pán přeje,“ opáčil Ordeith mírně.

Při pohledu na to, jak se Carridin cestou pevností tváří, mu lidé uhýbali z cesty, i když jen málokdo vyhledával společnost tazatelů dobrovolně. Sluhové, spěchající za svými úkoly, se snažili splynout s kamennými stěnami, a dokonce i muži se zlatými uzly vyšších hodností na bílých pláštích zahýbali do bočních chodeb, když uviděli jeho výraz.

Carridin rozrazil dveře do svých komnat a s prásknutím je za sebou zase zavřel. Měkké koberce z Tarabonu a Tearu v zářivých červených, zlatých a modrých barvách ho tentokrát nepotěšily, ani zrcadla z Illianu, ani umně vyřezávaný pozlacený stůl uprostřed místnosti. Řezbářský mistr z Lugardu na něm pracoval skoro rok. Tentokrát ho Carridin téměř nevnímal.

„Šarbone!“ Pro jednou se jeho osobní sluha neobjevil. Měl připravovat komnaty. „Světlo tě spal, Šarbone! Kde jsi?“

Koutkem oka zachytil pohyb a otočil se připravený zahrnout Šarbona nadávkami. Ale nadávky se mu zadrhly v hrdle, když uviděl myrddraala. Ten udělal s hadím půvabem další krok.

Vypadal jako člověk, nebyl nijak nadprůměrně vysoký, ale tady veškerá podobnost s lidmi končila. Pohřebně černé šaty a plášť se ani nezvlnily, když šel, a jeho pleť, bílá jako rybí břicho, byla vedle nich ještě bledší. A neměl oči. Ten bezoký pohled naplnil Carridina strachem jako již tisíckrát předtím.

„Co…“ Carridin se zarazil, aby si mohl olíznout rty, a snažil se mluvit normálním hlasem. „Co tady děláš?“ Znělo to příliš pronikavě.

Půlčlověk zvlnil bezkrevné rty do úsměvu. „Kde je stín, tam můžu jít.“ Jeho hlas připomínal hada plazícího se po suchém listí. „Rád si hlídám ty, kdo mi slouží.“

„Já slou…“

K ničemu to nebylo. Carridin s námahou odtrhl oči od toho hladkého, sádrově bílého obličeje a otočil se k myrddraalovi zády. Po páteři mu přeběhl mráz, když ho měl za sebou. V zrcadle na stěně byl jasně vidět celý pokoj. Všechno až na půlčlověka. Myrddraal byl pouhou rozmazanou šmouhou. Což sice nebylo zvlášť uklidňující, ale bylo to lepší než se mu dívat do tváře. Carridinovi se do hlasu vrátila trocha pevnosti.

„Já sloužím…“ Zarazil se, protože si náhle uvědomil, kde vlastně je. V srdci pevnosti Světla. Jenom náznak toho, co se chystal vyslovit, by ho okamžitě poslal do spárů ruky Světla. I poslední voják dětí Světla by ho bez milosti srazil na potkání k zemi, kdyby to zaslechl. Byl tu sám až na myrddraala, možná až na Šarbona – kde ten zatracený chlap vězí? Bylo by dobré mít tu někoho u sebe, i když by pak bylo nutné se ho zbavit – přesto ztišil hlas. „Já sloužím Velikému pánu Temnoty stejně jako ty. Oba mu sloužíme.“

„Jestli to hodláš brát takhle.“ Myrddraal se zasmál a při tom zvuku se Carridin zachvěl. „No, stejně chci vědět, co děláš tady místo na Almothské pláni.“

„Já… dostal jsem to nařízeno od velícího kapitána.“

Myrddraal zavrčel: „Příkazy tvého velícího kapitána jsou prázdná sláma! Ty jsi dostal nařízeno najít člověka jménem Rand al’Thor a zabít ho. To především. Především! Proč neposloucháš?“

Carridin se zhluboka nadechl. Pohled v jeho zádech byl jako nůž přejíždějící mu po páteři. „Věci… se změnily. Některé věci prostě nemůžu ovládat jako dřív.“ Ostré zaskřípění ho přimělo se otočit.

Myrddraal jel rukou po desce stolu a od nehtů se mu odvíjely tenké hobliny. „Nic se nezměnilo, člověče. Vzdal ses přísah složených Světlu a složil jsi nové přísahy, a ty teď musíš poslechnout.“

Carridin zíral na rýhy v leštěné stolní desce a ztěžka polkl. „Ty to nechápeš. Proč je najednou tak důležité ho zabít? Myslel jsem, že Veliký pán Temnoty ho chce využít.“

„Ty mně kladeš otázky? Měl bych ti vytrhnout jazyk. Ty se nemáš co ptát. Ani chápat. Ty máš poslouchat! A budeš poslouchat na slovo. Rozumíš tomuhle? K noze, pse, a poslechni svého pána.“

Hněv se prodral skrze strach a Carridin hmátl k opasku, ale meč tam nebyl. Ležel teď ve vedlejším pokoji, kde ho odložil, než šel navštívit Pedrona Nialla.

Myrddraal se pohnul rychleji než útočící zmije. Carridin otevřel ústa k výkřiku, když mu zápěstí sevřela drtící ruka. Kosti mu drhly o sebe a bolelo ho to až v rameni. Ale vykřiknout nedokázal, protože ho půlčlověk popadl za bradu a přitiskl mu čelisti k sobě. Zvedl ho na špičky, potom úplně nad zem, a inkvizitor tam visel a dusil se v jeho sevření.

„Poslouchej mě, člověče. Ty toho mladíka najdeš a zabiješ ho, jak nejrychleji to půjde. A nemysli si, že se můžeš chovat pokrytecky. Jsou tu další z tvých dětí, které mi povědí, pokud couvneš před svým úkolem. Ale abych tě povzbudil, řeknu ti tohle. Jestli nebude tenhle Rand al’Thor do měsíce mrtvý, vezmu si někoho z tvé krve. Syna, dceru, sestru, strýce. Nebudeš vědět koho, dokud s křikem nezemře. A jestliže se dožije dalšího měsíce, vezmu si dalšího. A pak dalšího a dalšího. A až nebude z tvých příbuzných kromě tebe žádný naživu, a Rand al’Thor bude pořád mezi námi, odnesu do Šajol Ghúlu tebe.“ Usmál se. „A budeš umírat celé roky, člověče. Je ti to už jasné?“

Carridin zachrčel, napůl to bylo zasténání, napůl zakňučení. Měl pocit, jako by mu měl každou chvíli prasknout vaz.

Myrddraal ho s prsknutím odhodil přes pokoj. Carridin narazil na protější zeď a zpola v bezvědomí se sesul na koberec. Zůstal ležet na břiše a snažil se znovu popadnout dech.

„Je ti to jasné, člověče?“

„Já… slyším a poslouchám,“ podařilo se Carridinovi zamumlat do koberce. Odpovědi se nedočkal.

Po chvíli otočil hlavu a trhl sebou, jak ho zabolelo v krku. Pokoj byl až na něj prázdný. Půllidé jezdí na stínech jako na koních, tak se to říkalo v bájích, a když se otočí bokem, zmizí. Nezadrží je žádná stěna. Carridinovi bylo do pláče. Zvedl se a zaklel, jak mu bolest projela zápěstím.

Otevřely se dveře a dovnitř spěchal Šarbon, baculatý muž, s košem v náručí. Zastavil se a zůstal zírat na Carridina. „Pane, jsi v pořádku? Odpusť, že jsem tu nebyl, pane, ale šel jsem ti koupit nějaké ovoce…“

Carridin mu zdravou rukou vyrazil koš z rukou, až se zimní jablka rozlétla po kobercích, a hřbetem ruky udeřil sluhu do tváře.

„Odpusť mi, pane,“ zašeptal Šarbon.

„Sežeň mi papír a inkoust,“ vyštěkl Carridin. „A hni sebou, hlupáku! Musím poslat rozkazy.“ Ale které? Které? Šarbon odběhl splnit pánův rozkaz a Carridin se zahleděl na rýhy na stolní desce a zachvěl se.

Kapitola 1

ČEKÁNÍ

Kolo času se otáčí, věky přicházejí a odcházejí a zanechávají po sobě vzpomínky, z nichž se stávají pověsti. Pověsti vyblednou do mýtů, a dokonce i mýty jsou již dávno zapomenuty, když věk, který je zrodil, znovu nadejde. V jednom věku, jejž někdo nazývá třetím, věkem, který teprve přijde, věkem dávno minulým, se v pohoří Oparů zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátek, neboť otáčení kola nemá začátek ani konec. Ale byl to nějaký začátek.

Vítr dul údolími, údolími modrými, jak ve vzduchu ještě visela ranní mlha. V některých údolích se zelenaly jehličnany, jiná byla holá, brzy tu však měla vyrašit tráva a květiny. Vítr vyl mezi polozasypanými troskami a kolem rozpadlých památníků, jež byly všechny zapomenuty stejně jako ti, kdo je postavili. Vítr sténal v průsmycích, zvětralých sedlech mezi štíty se sněhovými čepicemi, které nikdy neroztávaly. Kolem vrcholků hor visela hustá mračna, až sníh a bílá oblaka splývaly.

V nížině již bylo po zimě, ale tady, vysoko v horách, se ještě chvíli udrží, horská úbočí byla stále pokryta rozsáhlými bílými pásy. Jen na neopadavých stromech pořád drželo listí či jehličí. Všechny ostatní větve byly holé, hnědé či šedé, na pozadí skal a zatím neprobuzené hlíny. Kromě ostrého hvízdání větru na sněhu a kamení se neozýval jediný zvuk. Země jako by čekala. Čekala, až něco vyrazí.

Perrin Aybara, sedící na koni v háji kalin a borovic, se zachvěl a přitáhl si kožešinou podšitý plášť těsněji k tělu, jak nejtěsněji mohl s dlouhým lukem v ruce a velkou sekerou s půlměsíčnou čepelí u pasu. Byla to dobrá sekera z chladné oceli. Perrin tahal měchy v den, kdy ji pantáta Luhhan vykoval. Vítr ho zatahal za plášť, strhl mu z hustých kudrn kapuci a profoukl mu oděv. Perrin zavrtěl prsty na nohou, aby si je trochu ohřál, a poposedl si v sedle s vysokými rozsochami, ale chlad mu právě teď starosti nedělal. Prohlížel si svých pět společníků a uvažoval, jestli to také cítili. Ne to čekání, kvůli kterému je sem poslali, ale něco víc.

Tanečník, jeho kůň, přešlápl a pohodil hlavou. Pojmenoval šedáka podle jeho rychlého kroku, ale teď Tanečník zřejmě vycítil jezdcovo podráždění a netrpělivost. Už mě všechno tohle čekání unavuje, všechno tohle posedávání, zatímco Moirain nás tu udržuje v napětí jako tětivy. Ať všechny Aes Sedai shoří! Kdy to skončí?

Bez přemýšlení zavětřil. Ve větru převládal pach koní, lidí a lidského potu. Mezi stromy nedávno proběhl králík poháněný strachem, ale liška, která šla po jeho stopě, ho nechytila. Perrin si uvědomil, co dělá, a přestal. Člověk by řekl, že při tak silném větru budu mít ucpaný nos. Málem si přál, aby tomu tak bylo. A Moirain taky nedovolím s tím něco udělat.

Cosi ucítil. Odmítl si to připustit. Ani společníkům se o svých vjemech nezmínil.

Pět mužů, kteří byli s ním, sedělo v sedlech, krátké jezdecké luky měli připravené a pátrali po obloze stejně jako po řídce zalesněných stráních dole. Vítr, povlávající jejich plášti jako praporci, jim zřejmě nevadil. Každý muž měl na ramenou v plášti otvor a jím měl prostrčený jílec obouručního meče. Při pohledu na jejich holé hlavy, vyholené až na pramen na temeni, byla Perrinovi ještě větší zima. Pro ně bylo tohle počasí již začínajícím jarem. Veškerou měkkost z nich vyhnalo tvrdší prostředí, než jaké kdy Perrin zažil. Byli to Šajnarci z Hraničních států podél Velké Morny, kde mohlo každou noc dojít k vpádu trolloků, a dokonce i kupci a sedláci tam nosili meče a luky. A tihle muži nebyli žádní sedláci, tihle byli vojáky skoro od kolébky.

Perrin občas hloubal nad způsobem, jakým mu vzdávali úctu a následovali jeho vedení. Jako kdyby si mysleli, že má nějaká zvláštní práva, nějaké znalosti, které jim byly odepřeny. Nebo to je možná mými přáteli, pomyslel si hořce. Šajnarci nebyli zdaleka tak vysocí jako on, ani tak mohutně stavění – po letech učení u mistra kovářského měl Perrin paže a ramena jako dva normálně rostlí muži – ale on se začal každý den holit, aby si z něj aspoň přestali utahovat kvůli jeho mládí. Byly to sice přátelské žerty, ale přesto žerty. Nechtěl, aby se mu zase smáli jen proto, že má nějaké tušení.

Perrin si náhle uvědomil, že by měl také dávat pozor. Zkontroloval si šíp nasazený na tětivě dlouhého luku a zadíval se do údolí vedoucího k západu. Kotlina se směrem dolů rozšiřovala a země byla posetá širokými klikatými stuhami sněhu, který tu zbyl po zimě. Většina roztroušených stromů měla stále ještě holé větve, ale na svazích i na dně údolí rostlo také dost neopadavých stromů – borovic, kalin, jedlí a horských cesmín, dokonce i několik vysokánských sekvojí – poskytujících vhodný úkryt každému, kdo věděl, jak ho využít. Pochopitelně nikdo, kdo by neměl nějaký zvláštní důvod tu být, by tady nebyl. Doly byly příliš daleko na jih, a dokonce ještě dál na sever. Většina lidí si navíc myslela, že pohoří Oparů je prokleté, a jen málokdo, kdo se mu mohl vyhnout, by se sem vydal. Perrinovi se oči leskly jako leštěné zlato.

Ten nepříjemný pocit, který měl, ještě zesílil. Ne!

Podráždění si mohl nevšímat, ale ten pocit očekávání tam byl pořád. Jako by vrávoral na okraji srázu. Jako by se všechno kymácelo. Napadlo ho, jestli v horách kolem nich snad neleží něco nepříjemného. Možná existoval způsob, jak se přesvědčit. Na takovýchto místech, kam lidé přicházívali jen zřídka, bývali téměř vždy vlci. Perrin tu myšlenku zahnal dřív, než vlastně měla čas se pořádně utvořit. Lepší nebýt si jistý. Lepší než to. Vlků nebylo moc, ale měli zvědy. Pokud tam něco bylo, zvědové by to našli. Tohle je prostředí, kde žiju já. A já se starám o své věci, ať se oni starají o svoje.

Dohlédl dál než ostatní, takže jezdce přijíždějícího směrem od Tarabonu zahlédl první. I pro něho však byl jezdec jen jasnou barevnou skvrnkou na koni, když v dálce projížděl mezi stromy. Občas byl vidět, občas zmizel. Strakatý kůň, řekl si. A právě včas! Otevřel ústa, aby ji ohlásil – bude to žena, každý jezdec před ní byl – když náhle Masema zamumlal: „Krkavec!“ Znělo to jako nadávka.

Perrin prudce zvedl hlavu. Nad vrcholky stromů, ani ne o sto kroků dál, kroužil velký černý pták. Jeho kořistí mohla být zdechlina na sněhu či nějaké menší zvíře, ale Perrin to nehodlal riskovat. Pták si jich zatím zřejmě nevšiml, avšak blížící se jezdec bude brzy na dohled. Jak Perrin krkavce zahlédl, zvedl luk a natáhl tětivu – opeření měl až u ucha – a pustil, vše jediným plavným pohybem. Jen matně si uvědomoval pleskání tětiv okolo, ale pozornost cele věnoval černému opeřenci.

Ten se náhle zřítil dolů v oblaku půlnočního peří, jak si ho našel Perrinův šíp, a dva další prolétly místem, kde byl ještě před chviličkou. Se zpola nataženými luky se ostatní Šajnarci rozhlíželi po obloze, jestli nenajdou další krkavce.

„Musí se hlásit,“ ozval se tiše Perrin, „nebo… on… vidí co oni?“ Nechtěl, aby to někdo zaslechl, ale Ragan, nejmladší ze Šajnarců, jen o deset let starší než Perrin, nasadil na tětivu další šíp a odpověděl.

„Musí se hlásit. Obvykle půlčlověku.“ V Hraničních státech byla na krkavce vypsána odměna. Tam nikdo neriskoval, aby je považoval za obyčejného ptáka. „Světlo, kdyby Zhouba srdce viděl, co vidí krkavci, byli bychom všichni mrtví dávno před tím, než bychom dorazili k horám.“ Ragan mluvil klidně. Pro šajnarského vojáka to byl každodenní chleba.

Perrin se zachvěl, ne však zimou, jak něco v jeho hlavě vyštěklo výzvu smrti. Zhouba srdce. V jiné zemi jiné jméno – Zhouba duše a Jedovatý jazyk, Pán hrobu a Pán soumraku – a všude Otec lží a Temný, jen aby se lidé vyhnuli jeho pojmenování skutečným jménem, čímž by na sebe přivolali jeho pozornost. Temný často využíval krkavce a vrány, ve městech krysy. Perrin z toulce na boku, který vyvažoval jeho sekeru na druhé straně, vytáhl další šíp se širokou hlavicí.

„Možná je velký jako palice,“ prohodil obdivně Ragan s pohledem upřeným na Perrinův luk, „ale střílí dobře. Hrozně nerad bych viděl, co to udělá s člověkem ve zbroji.“ Šajnarci teď sice měli jen lehké kroužkové košile pod prostými kabátci, ale obvykle bojovali v plné zbroji, a to jak muži, tak koně.

„Na koně je moc dlouhý,“ odfrkl si Masema. Trojúhelníková jizva na líci se mu při opovržlivém šklebu zkřivila ještě víc. „Dobrý pancíř zastaví hromadu šípů, pokud nejsou vystřelené z velké blízkosti, a když se pak první střelou netrefíš, muž, po kterém střílíš, tě rozpárá.“

„To je právě ono, Masemo.“ Ragan se poněkud uvolnil, když obloha zůstávala prázdná. Krkavec tu musel být sám. „S tímhle dvouříčským lukem se sázím, že nemusíš být tak blízko.“ Masema otevřel ústa.

„Přestaňte si vy dva pouštět pusu na špacír!“ vyjel na ně Uno. Po levé tváři se mu táhla dlouhá jizva a chybělo mu i oko, takže i na Šajnarce vypadal neobvykle tvrdě. Když na podzim jeli do hor, získal klípec s namalovaným červeným okem. Neustále zamračené oko vyvedené v ohnivě rudé barvě jeho výraz nijak nevylepšilo. „Jestli se nedokážete soustředit na svůj zatracenej úkol, tak proklatě dohlídnu na to, abyste v noci dostali hlídku navíc, abyste se zatraceně uklidnili.“ Ragan s Masemou se podvolili jeho pohledu. Uno se na ně ještě naposledy zamračil, ale nechal toho, když se obrátil na Perrina. „Už jsi něco zahlíd?“ Mluvil sice poněkud ostřejším tónem, než by se slušelo při hovoru s velitelem, jehož dosadil šajnarský král či urozený pán z Fal Dary, ale přesto bylo vidět, že je připravený udělat, co Perrin navrhne.

Šajnarci věděli, jak daleko Perrin vidí, ale brali to jako samozřejmost, stejně jako jinou barvu jeho očí. Nevěděli o něm sice všechno, vlastně ani ne polovinu, ale brali ho takového, jaký byl. Jaký si mysleli, že je. Zřejmě přijímali všechno a cokoliv. Svět se mění, říkali. Všechno se otáčí na kolech šancí a změn. Jestli měl člověk náhodou barvu očí, jakou předtím žádný neměl, co na tom teď záleželo?

„Přijíždí,“ řekl Perrin. „Už byste ji měli vidět. Támhle.“ Ukázal do údolí a Uno se předklonil v sedle a přimhouřil oko. Nakonec pochybovačně kývl.

„Něco se tam proklatě pohybuje.“ Někteří další vojáci přikyvovali a souhlasně mručeli. Uno se na ně zamračil a oni znovu začali obhlížet oblohu a hory.

Náhle si Perrin uvědomil, co jasné barvy na vzdáleném jezdci znamenají. Pod jasně červeným pláštěm vykukovala jedovatě zelená suknice. „Patří k Toulavému lidu,“ vyhrkl překvapeně. Nikdo jiný, pokud věděl, se do tak jasných barev v tak nemožných kombinacích neoblékal, aspoň ne dobrovolně.

Ženy, s nimiž se občas setkali a které doprovodili hlouběji do hor, byly nejrůznějších národností a společenského postavení. Jednou to byla žebračka v hadrech, deroucí se pěšky sněhovou bouří. Jindy zase obchodnice vedoucí řadu nákladních koní. Dáma v hedvábu a jemných kožešinách, jejíž mimochodník měl otěže zdobené červenými střapci a sedlo vykládané zlatem. Žebračka od nich odjela s váčkem stříbra – víc, než si Perrin myslel, že mohou postrádat, ale dáma jim nechala ještě naditější váček zlata. Ženy všech možných společenských tříd, všechny samotné, z Tarabonu a Ghealdanu, některé dokonce z Amadicie. Ale Perrina by nikdy nenapadlo, že uvidí některou z Tuatha’anek.

„Zatracená Cikánka?“ vyjekl Uno. Ostatní také vyjadřovali překvapení.

Raganovi se rozlétl uzel na temeni, jak potřásal hlavou. „Cikánka by se do tohohle nezapletla. Buď není Cikánka, nebo není ta, kterou máme potkat.“

„Cikáni,“ zavrčel Masema. „Zbabělci k ničemu.“

Uno přimhouřil oko, až ho měl jako malou škvírku, takže s rudě namalovaným okem na klípci vypadal jako pěkný zloduch. „Zbabělci, Masemo?“ prohodil tiše. „Kdybys byl žena, měl bys zatraceně tolik odvahy jet sem nahoru, sám a navíc beze zbraně?“ Nebylo pochyb, že žena nemá zbraň, pokud to byla opravdu Cikánka. Masema už nic neříkal, ale jizva na líci mu zbělela.

„Ať shořím, jestli bych to udělal,“ ozval se Ragan. „A ať shořím, jestli bys to udělal ty, Masemo.“ Masema si přitáhl plášť a schválně se zadíval na oblohu.

Uno si odfrkl. „Světlo dej, aby ten prokletej mrchožrout byl zatraceně sám,“ zamumlal.

Hnědobílá huňatá kobylka se pomalu propracovávala blíž a blíž a držela se holé země mezi zbylými závějemi. Jednou se jasně oděná žena zastavila a zadívala se na cosi na zemi. Pak si stáhla kapuci pláště hlouběji do čela a pobídla koně do kroku. Ten krkavec, uvědomil si Perrin. Přestaň zírat na toho ptáka, ženská, a pojeď dál. Možná nám neseš zprávu, že konečně můžeme odjet. Jestli Moirain vůbec chce, abychom odtud do jara odjeli. Světlo ji spal! Chvíli si nebyl jistý, jestli má na mysli Aes Sedai, nebo Cikánku, která si zřejmě dávala na čas.

Pokud pojede pořád stejným směrem, měla by projet dobrých třicet kroků stranou od jejich houštiny. S očima upřenýma na zem, kam šlape její strakatá kobylka, nedávala žena najevo, že by si jich všimla.

Perrin pobídl hřebce patami a šedák poskočil, až mu od kopyt odlétl sníh. Za ním tiše rozkázal Uno: „Vpřed!“

Tanečník už byl v půli cesty k ní, než si jich žena všimla, a pak s trhnutím zastavila kobylku. Dívala se, jak se muži řadí do půlkruhu a blíží se k ní. Na červeném plášti měla vyšitý vzor nazývaný tairenské bludiště tak jasně modrou barvou, až oči přecházely, díky čemuž oděv vypadal ještě přeplácaněji. Nebyla již nejmladší – vlasy, které jí vyčnívaly zpod kapuce, měla prošedivělé – ale v obličeji měla málo vrásek, jen se nesouhlasně zamračila při pohledu na jejich zbraně. Pokud ji setkání s ozbrojenými muži v srdci horské divočiny polekalo, nedala to na sobě znát. Ruce měla volně položené na vysoké sedlové hrušce odřeného, nicméně pečlivě udržovaného sedla. A nebyl z ní cítit strach.

Přestaň! nařídil si Perrin. Pak promluvil, tiše, aby ji nepolekal. „Jmenuju se Perrin, dobrá ženo. Pokud potřebuješ pomoct, udělám, co půjde. Jestli ne, tak jdi ve Světle. Ale pokud Tuatha’ani nezměnili zvyky, jsi daleko od vašich vozů.“

Žena si je chvíli prohlížela, než promluvila. V tmavých očích měla laskavý výraz, což u příslušnice Toulavého lidu nebylo zas tak překvapivé. „Hledám… jednu ženu…“

Zadrhla se jen nakratičko, ale zadrhla se. Nehledala nějakou ženu, ale Aes Sedai. „Jmenuje se nějak, dobrá ženo?“ zeptal se Perrin. Za posledních pár měsíců už to dělal tolikrát, že její odpověď vlastně nepotřeboval, ale železo rezaví, když se o ně nepečuje, a bylo třeba mít se na pozoru.

„Jmenuje se… občas se jmenuje Moirain. Já jsem Leya.“

Perrin kývl. „Odvedeme tě k ní, paní Leyo. Máme oheň a s trochou štěstí i něco k jídlu.“ Ale otěže ještě nezvedl. „Jak jsi nás našla?“ Už se na to ptal, pokaždé, když je Moirain poslala, aby čekali na místě, které určila, na ženu, o níž věděla, že přijde. Odpověď bude stejná jako vždy, ale zeptat se musel.

Leya pokrčila rameny a váhavě odpověděla: „Já… věděla jsem, že když pojedu tudy, někdo mě najde a zavede k ní. Já… jsem to prostě… věděla. Mám pro ni zprávy.“

Perrin se nezeptal jaké zprávy. Ženy předávaly informace, které přinášely, pouze Moirain.

A Aes Sedai nám sdělí pouze to, co sama uzná za vhodné, pomyslel si. Aes Sedai nikdy nelhaly, ale to, co vám Aes Sedai řekla, nemusí být taková pravda, za jakou ji pokládáte. Teď už je pozdě na pochybnosti, ne?

„Tudy, paní Leyo,“ řekl a ukázal nahoru. Šajnarci s Unem v čele se zařadili za Perrina a Leyu a začali šplhat nahoru. Hraničáři stále obhlíželi oblohu stejně jako zemi, a přinejmenším dva hlídali vzadu jejich stopu.

Chvíli jeli mlčky, bylo slyšet jen frkání koní a občasné křupnutí, jak některé zvíře prošláplo sněhový krunýř, a někdy zas zarachotilo kamení, když přejížděli holou zemi. Leya se čas od času podívala na Perrina, na jeho luk, sekeru, i na jeho tvář, ale nepromluvila. Perrin si pod jejíma pátravýma očima pokaždé poposedl a sám se pohledu na ni vyhýbal. Vždycky se snažil pokud možno nedat cizincům příležitost, aby mu viděli do očí.

„Překvapilo mě, že patříš k Cikánům, vzhledem k vaší víře,“ poznamenal nakonec.

„Postavit se zlu lze i bez použití násilí.“ Mluvila prostě jako někdo, kdo říká očividnou pravdu.

Perrin trpce zavrčel a okamžitě se omluvil. „Kéž by tomu tak bylo, paní Leyo.“

„Násilí ubližuje tomu, kdo je způsobuje, stejně tolik jako jeho oběti,“ opáčila klidně Leya. „A tak prcháme před těmi, kdo nám chtějí uškodit, jak proto, abychom je uchránili toho, aby ublížili sami sobě, tak i pro naši vlastní bezpečnost. Kdybychom se zlu postavili násilím, brzy bychom byli stejní jako ti, proti nimž bojujeme. Proti Stínu bojujeme silou naší víry.“

Perrin si nemohl pomoci, aby nezavrčel. „Paní, doufám, že se nikdy nebudeš muset postavit trollokům pouze silou své víry. Síla jejich mečů by tě na místě srazila k zemi.“

„Je lepší zemřít než…“ začala Leya, ale Perrina hněv přiměl skočit jí do řeči. Hněval se, že to není schopná pochopit. Hněval se, protože ona by opravdu raději zemřela, než by někomu ublížila, bez ohledu na to, jak špatný by ten někdo byl.

„Kdybys utekla, oni by tě docela určitě dohonili, zabili a potom sežrali tvoji mrtvolu. Nebo by možná ani nečekali, až by to byla mrtvola. Na každý pád bys byla mrtvá, a takhle se zlo prostě nedá porazit. A někteří lidé jsou stejně krutí. Temní druzi a jiní. Mnohem víc lidí, než bych ještě před rokem vůbec byl ochotný uvěřit. Kdyby bělokabátníci došli k názoru, že vy, Cikáni, nekráčíte ve Světle, viděla bys, kolik z vás by díky síle vaší víry zůstalo naživu.“

Leya se na něho upřeně zadívala. „A přesto tobě tvé zbraně nečiní potěšení.“

Jak to mohla vědět? Perrin podrážděně zavrtěl hlavou, až mu kudrny na temeni zavlály. „To Stvořitel vytvořil svět,“ zamumlal, „ne já. Já musím žít, jak nejlépe dovedu, ve světě, jaký je.“

„Na někoho tak mladého jsi dost smutný,“ poznamenala Leya tiše. „Proč to?“

„Měl bych dávat pozor, ne vykládat,“ prohlásil rázně. „Kdybychom se ztratili, nepoděkovala bys mi.“ Pobídl Tanečníka dopředu, aby uťal případný další hovor, ale cítil, že se na něj dívá. Smutný? Nejsem smutný, jenom… Světlo, já ani nevím. Měl by existovat nějaký lepší způsob, to je všechno. Znovu ho přepadl ten podivný pocit, ale připsal ho Leyinu pohledu a nevšímal si toho.

Vyjeli nahoru, potom zase sjeli dolů do zalesněného údolí se širokou bystřinou ženoucí se jeho dnem. Voda sahala koním po hlezna. V dálce na horském svahu byly vytesány dvě vysoké postavy. Perrin je považoval za muže a ženu, i když díky působení větru a deště se to dávno nedalo poznat s jistotou. Dokonce i Moirain tvrdila, že si není jistá, kdo to má být ani kdy byla žula otesána.

Koním od kopyt prchali pstroužci a koljušky jako stříbrné střely v čisté vodě. Na břehu zvedl hlavu jelen od pastvy a zaváhal, když oddíl vyjel nahoru z potoka, načež odskočil mezi stromy. Jakoby přímo ze země se zvedla velká horská kočka, šedě mourovatá a s černými skvrnami a znechucená, že jí vyplašili kořist. Chvíli si prohlížela koně, pak švihla ocasem a odběhla za jelenem. Jinak však zatím nebylo v horách vidět mnoho živých tvorů. Jen pár ptáků posedávalo ve větvích či cosi zobalo na zemi, kde již roztál sníh. Během pár týdnů přiletí další, ale zatím se nevrátili.

Jiné krkavce nezahlédli.

Již se smrákalo, když Perrin provedl oddíl mezi dvěma prudkými horskými svahy. Vrcholky obou hor, stále ještě pokryté sněhem, byly zahalené v mracích. Perrin zabočil do menšího potůčku, který zurčel přes šedé balvany v řadě malých vodopádů. V lese zapípal pták a další mu odpověděl zepředu.

Perrin se usmál. Volání modřinky. To byl hraniční pták. Tudy nemohla projet živá duše, aniž by byla spatřena. Perrin si zamnul nos a schválně se nedíval na strom, odkud volal ten první „pták“.

Stezka se zúžila a oni vjeli mezi zakrslé kaliny a pokřivené horské duby. Podél potoka mohl jet vždy jen jeden jezdec a potok sám by vyšší muž snadno překročil.

Perrin slyšel, jak si Leya za ním cosi mumlá. Když se ohlédl přes rameno, ustaraně se rozhlížela kolem sebe a nahoru. Na stráních rostlo několik stromů. Zdálo se nemožné, že se tam vůbec udrží. Šajnarci jeli klidně, nebo se aspoň začínali uvolňovat.

Náhle se mezi horami před nimi otevřelo hluboké oválné údolíčko s prudce se svažujícími okraji, které však byly o něco méně srázné než v úzkém průsmyku. Potok vyvěral na protějším konci údolí. Perrin ostrým zrakem zahlédl muže s uzlem Šajnarce na větvi dubu po své levici. Kdyby se místo modřinky ozvala červenokřídlá sojka, nebyl by již sám a cesta by nebyla tak snadná. Tento průsmyk by dokázala udržet hrstka mužů proti celému vojsku. Ostatně, kdyby se tu nějaké vojsko objevilo, hrstka by to musela dokázat.

Mezi stromy na okraji údolíčka stály sruby, které však byly vidět až při pozornějším pohledu, takže lidé připravující si na dně údolí večeři jako by neměli střechu nad hlavou. V dohledu nebyl ani tucet lidí. A Perrin věděl, že mimo dohled jich není o moc víc. Při zvuku kroků se většina lidí začala rozhlížet kolem a někteří zamávali. Údolí bylo plné pachů lidí a koní, vaření a hořícího dřeva. Uprostřed zplihle visela na žerdi dlouhá bílá zástava. Jedna postava, o polovinu vyšší než kdokoliv z přítomných, seděla na kládě ponořená do četby knihy, která v jejích velkých rukou vypadala maličká, a ani nevzhlédla od četby, i když jiná osoba bez uzlu na temeni vykřikla: „Takže jste ji našli co? Myslela jsem, že tentokrát budete pryč přes noc.“ Hlas patřil mladé ženě, která však byla oblečená jako chlapec do kabátce a spodků a vlasy měla přistřižené nakrátko.

Údolím prolétl závan větru, rozvlnil pláště a praporec rozvinul do jeho plné délky. Tvor na něm jako by chvíli jel na větru. Vypadal jako čtyřnohý had se zlatými a šarlatovými šupinami, zlatou lví hřívou a nohama zakončenýma pěti zlatými drápy. Praporec z pověstí. Praporec, jejž by většina lidí nepoznala, ani kdyby ho uviděla, ale jehož se bála, když se dozvěděla jeho jméno.

Perrin mávl rukou a zahrnul tak celé údolí. „Vítej do tábora Draka Znovuzrozeného, Leyo.“

Kapitola 2

SAIDÍN

Tuatha’anka s bezvýraznou tváří sledovala praporec, než znovu zplihl, a pak si prohlédla lidi kolem ohně. Zvláště toho začteného do knihy, o polovinu většího než Perrin. „Máte s sebou ogiera. Nenapadlo by mě…“ Potřásla hlavou. „Kde je Moirain Sedai?“ Zdálo se, že Dračí zástava jako by pro ni ani neexistovala.

Perrin ukázal k hrubému srubu stojícímu nejvýše na svahu na protějším konci údolí. Zdi i šikmou střechu měl z neloupaných klád a byl ze všech zdejších srubů největší, což ovšem neznamenalo, že by byl nějak zvlášť velký. Nejspíš byl právě dost velký, aby jej bylo možné nazývat srubem, a ne chýší. „Támhleten je její. Její a Lanův. On je její strážce. Kdybys chtěla něco horkého na pití…“

„Ne. Musím mluvit s Moirain.“

Perrina to nijak nepřekvapilo. Všechny ženy, které sem přišly, trvaly na tom, že musí okamžitě mluvit s Moirain, a hlavně o samotě. Zprávy, které pak Moirain sdělila ostatním, nevypadaly vždy naléhavě, ale ženy všechny připomínaly lovce plížícího se za posledním králíkem na světě, aby nakrmil hladovějící rodinu. Polozmrzlá žebračka odmítla pokrývky a talíř horké polévky a trmácela se až k Moiraininu srubu, bosá v padajícím sněhu.

Leya sklouzla ze sedla a podala otěže Perrinovi. „Zařídíš, aby ji nakrmili?“ Pohladila strakatou kobylku po nose. „Piesa není zvyklá na to, aby mě nosila takhle drsnou krajinou.“

„Píce je tady sice pořád vzácná,“ opáčil Perrin, „ale dáme jí, co tu máme.“

Leya kývla a bez dalšího slova se spěšně vydala do kopce. Přidržovala si jasně zelenou sukni a modře vyšívaný červený plášť za ní vlál.

Perrin obratně seskočil z koně a vyměnil si pár slov s muži, kteří přišli od ohňů převzít otěže. Luk podal tomu, jenž od něj přebral Tanečníka. Ne, kromě jednoho krkavce neviděli nic jiného než hory a tu Tuatha’anku. Ano, ten krkavec je mrtvý. Ne, neřekla jim nic o tom, co se děje v nížinách. Ne, nemá ponětí, jestli odtud brzy odjedou.

Pokud vůbec, řekl si v duchu. Moirain je tu držela celou zimu. Šajnarci si nemysleli, že by tu rozkazovala ona, ale Perrin věděl, že Aes Sedai vždycky dosáhnou svého. Zvláště Moirain.

Když odvedli koně do hrubě roubené stáje, šli se jezdci také ohřát. Perrin odhodil plášť na balvan a vděčně natáhl ruce k ohni. Z velkého kotle – vypadal na baerlonskou práci – se linula vůně, při níž se Perrinovi začaly sbíhat sliny. Někdo měl zřejmě dneska na lovu štěstí. V ohni opodál ležely tlusté hlízy a vůně, která z nich stoupala při pečení, trochu připomínala tuřín. Perrin nakrčil nos a soustředil se na dušené maso. Stále častěji netoužil po ničem jiném než po mase.

Žena v mužském oblečení se dívala za Leyou, než zmizela v Moirainině srubu.

„Co vidíš, Min?“ zeptal se jí Perrin.

Žena k němu přistoupila a v tmavých očích měla ustaraný výraz. Perrin nechápal, proč trvá na nohavicích místo sukně. Možná to bylo proto, že ji znal, a tudíž nechápal, jak se na ni může někdo podívat a vidět místo krásné mladé ženy příliš hezkého mládence.

„Ta Cikánka zemře,“ vysvětlovala Min tiše a pohledem přejela lidi kolem ohně. Nikdo nebyl dost blízko, aby ji slyšel.

Perrin stál bez hnutí a myslel na Leyinu laskavou tvář. Ó, Světlo! Cikáni nikdy nikomu neublížili! Náhle ho i přes blízký oheň zamrazilo. Ať shořím, raději jsem se neměl ptát. Dokonce i těch pár Aes Sedai, které o Minině schopnosti věděly, nechápalo, jak to dělá. Občas viděla kolem lidí obrazy a záři, někdy dokonce věděla, co znamenají.

K ohni přistoupil Masuto a dlouhou dřevěnou lžící zamíchal dušeným masem. Oba si prohlédl, pak si položil prst vedle nosu a široce se usmál, než odešel.

„Krev a popel!“ zamumlala Min. „Nejspíš si myslí, že jsme zamilovaní a šeptáme si u ohýnku.“

„Jsi si jistá?“ zeptal se Perrin. Min zvedla obočí a on rychle dodal: „Tím s Leyou.“

„Tak takhle se jmenuje? Radši bych to nevěděla. Vždycky je to horší, když to vím a nemůžu… Perrine, viděla jsem, jak se jí nad ramenem vznáší její vlastní obličej, celý od krve, s vytřeštěnýma očima. Nikdy jsem nic neviděla jasněji.“ Zachvěla se a rychle si zamnula ruce. „Světlo, hrozně ráda bych viděla hezčí věci. Všechny hezký věci nějak zmizely.“

Perrin otevřel ústa, aby jí navrhl, že by mohla Leyu varovat, ale pak je zase zavřel. O tom, co Min viděla a věděla, nebylo pochyb, ať to bylo dobré, nebo špatné. Pokud si už byla něčím jistá, vždy se to stalo.

„Zakrvácený obličej,“ zabručel. „Znamená to, že zemře násilnou smrtí?“ Trhl sebou, že to vyslovil tak velice snadno. Ale co mohl dělat? Kdyby to Leye řekl, kdyby ji nějak přesvědčil, aby tomu uvěřila, bude žít do smrti ve strachu, a stejně se nakonec nic nezmění.

Min krátce kývla.

Jestli má zemřít násilnou smrtí, mohlo by to znamenat přepadení tábora. Ale každý den přece vyjížděli zvědové a dnem i nocí kolem stály stráže. A Moirain okolo tábora postavila ochrany, tak tomu říkala. Žádný tvor Temného je nemohl spatřit, dokud do nich nevpadl. Pomyslel na vlky. Ne! Zvědové by našli každého, kdo by se snažil k táboru přiblížit. „Zpátky k jejím lidem je to dlouhá cesta,“ prohodil napůl pro sebe. „Cikáni by s vozy nezajeli dál než do podhůří. A cestou se může stát cokoliv.“

Min smutně kývla. „A nás není dost ani na to, aby s ní mohl jet aspoň jeden z nás. I kdyby to bylo k něčemu dobrý.“

Vyprávěla mu o tom. Když jí bylo asi šest nebo sedm, snažila se lidi před špatnými věcmi varovat. Nejdřív si neuvědomila, že ne každý vidí to co ona. Víc neřekla, ale Perrin nabyl dojmu, že její varování věci jenom zhoršilo, pokud jí vůbec někdo uvěřil. A uvěřit jejím viděním bylo dost těžké, pokud neexistoval důkaz.

„Kdy?“ zeptal se. To slovo mu znělo chladně a tvrdě jako ocel. S Leyou se nedá nic dělat, ale možná poznám, jestli na nás někdo zaútočí.

Jakmile se zeptal, Min rozhodila rukama. Nicméně mluvila tiše. „Takhle to nefunguje. Nikdy nepoznám, kdy se to stane. Vím jenom, že k tomu dojde, tedy když poznám, co se má stát. Tomu nerozumíš. Vidění nepřicházejí, když chci, a taky vždycky nepoznám, co znamenají. Prostě se to stane, a občas vím co. Občas. Málokdy. Prostě se to stane.“ Perrin se snažil poznamenat něco utěšujícího, ale Min to ze sebe sypala takovým proudem, že ji nedokázal přerušit. „Jeden den kolem člověka něco vidím, a druhý ne, nebo naopak. Většinou nevidím nic u nikoho. Aes Sedai kolem sebe samozřejmě mají vždycky obrazy, a strážci taky, i když u nich je mnohem těžší poznat, co znamenají, než u kohokoliv jinýho.“ Pátravě se na Perrina podívala a přimhouřila oči. „A taky pár dalších má obrazy kolem sebe pořád.“

„Neříkej mi, co vidíš, když se na mě podíváš,“ zarazil ji Perrin drsně a pak pokrčil mohutnými rameny. Už jako dítě byl větší než většina ostatních, a rychle zjistil, jak je snadné náhodou někomu ublížit, když jste větší než on. Proto si dával pozor a byl velice opatrný. Vždycky litoval, když se náhodou nechal unést hněvem. „Promiň, Min. Neměl jsem na tebe tak vyletět. Nechtěl jsem být hrubý.“

Min se na něho překvapeně podívala. „Nebyl jsi hrubý. Naštěstí jen málokdo chce vědět, co vidím. Světlo ví, že já bych to vědět nechtěla, teda kdyby tu byl někdo jiný, kdo to dokáže.“ Dokonce ani Aes Sedai nikdy neslyšely o někom s podobným darem. Ony v tom, na rozdíl od Min, viděly „dar“.

„Prostě bych si přála, aby tu bylo něco, jak bych mohl Leyi pomoct. Je to hrozný, to přece víš sama, když vím, ale nemůžu nic dělat.“

„Zvláštní,“ prohodila Min tiše, „jak ti na Tuatha’anech záleží. Jsou to mírumilovní lidé, a já vždycky vidím násilí kolem…“

Perrin odvrátil hlavu a Min se prudce odmlčela.

„Tuatha’ani?“ ozval se dunivý hlas připomínající obřího čmeláka. „Co je s Tuatha’any?“ Připojil se k nim ogier a prstem o velikosti slušné jitrnice si založil místo v knize, kde právě četl. Z fajfky v jeho druhé ruce stoupal tenký proužek tabákového dýmu. Kabát s vysokým límcem z tmavohnědé vlny měl upnutý až ke krku a nad koleny rozšířený přes ohnuté manžety vysokých bot. Perrin mu stěží sahal k prsům.

Loialův obličej vyděsil už nejednoho člověka. Nos měl dost široký, aby se mu dalo říkat čenich, a ústa měl také velká. Oči měl jako talíře a husté obočí mu viselo jako kníry skoro až k lícím. Uši, které mu vyčnívaly mezi dlouhými vlasy, měly na špičkách štětičky. Někteří lidé, kteří nikdy neviděli ogiera, si ho spletli s trollokem, i když trolloci byli pro většinu lidí stvořením z bájí stejně jako ogierové.

Loialovi pohasl úsměv na rtech a on zamrkal, když si uvědomil, že je přerušil. Perrina napadlo, jak by se někdo mohl ogiera bát. A přesto některé pověsti označují ogiery za zuřivé a nesmiřitelné nepřátele. Perrin tomu nemohl uvěřit. Ogierové nebyli ničí nepřátelé.

Min Loialovi pověděla o Leyině příchodu, ale ne o tom, co viděla. Obvykle si svá vidění nechávala pro sebe, zvláště když nevěstila nic dobrého. Místo toho dodala: „Měl bys vědět, jak se cítím, Loiale, najednou jsem v pasti mezi Aes Sedai a těmihle Dvouříčany.“

Loial cosi nesrozumitelně zabručel a Min to zřejmě vzala jako souhlas.

„Ano,“ pokračovala důrazně. „Žila jsem si klidně v Baerlonu podle svýho, a najednou mě život popadl za krk a hodil mě Světlo ví kam. No, skoro. Můj život vlastně nebyl můj od chvíle, kdy jsem potkala Moirain. A tyhle kluky z Dvouříčí.“ Zamračila se na Perrina a hořce zkřivila rty. „Chtěla jsem si jenom žít, jak se mně líbilo, zamilovat se do muže, kterýho si vyberu…“ Náhle zrudla a odkašlala si. „Chci říct, co je špatnýho na tom žít si bez těchhle šílených zvratů osudu?“

„Ta’veren,“ začal Loial. Perrin se ho snažil mávnutím ruky zarazit, ale ogiera bylo těžké zpomalit, natož zastavit, když ho popadlo nadšení. Podle ogieřích způsobů byl Loial pokládán za zbrklého. Teď strčil knihu do kapsy a pokračoval dál, mávaje fajfkou. „Všichni, jak tu jsme, naše životy, ovlivňujeme životy jiných, Min. Jak nás kolo času vetkává do vzoru, vlákno života každého z nás tahá za vlákna kolem nás. Ta’veren jsou stejní, jenom mnohem, mnohem víc. Oni popotahují za celý vzor – aspoň nějaký čas – a nutí ho, aby se tvořil podle nich. Čím jsi jim blíž, tím víc tě to osobně ovlivní. Říká se, že když jsi byla ve stejné místnosti s Artušem Jestřábí křídlo, cítila jsi, jak se vzor přeskládává. Nevím, nakolik je tohle pravda, ale četl jsem to. Jenže to nefunguje jen jedním směrem. Vlákna samotných ta’veren jsou při tkaní mnohem napjatější než nás ostatních, oni mají mnohem míň na výběr.“

Perrin se ošklíbl. Zatraceně málo tam, kde na tom záleží.

Min pohodila hlavou. „Jenom bych si přála, aby nemuseli být pořád tak… tak zatraceně ta’veren. Ta’veren mě tahají na jednu stranu, Aes Sedai se do mě navážejí z druhý. Jakou má potom obyčejná ženská naději?“

Loial pokrčil rameny. „Moc velkou asi ne, dokud zůstane u ta’veren dost blízko.“

„Jako kdybych měla na vybranou,“ zavrčela Min.

„Bylo to tvoje štěstí – nebo snad neštěstí, jestli to vidíš takhle – zaplést se ne s jedním, ale hned se třemi ta’veren najednou. S Randem, Matem a Perrinem. Já sám to pokládám za veliké štěstí, a bral bych to tak, i kdyby to nebyli moji přátelé. Myslím, že bych dokonce…“ Ogier se náhle zatvářil nesměle a zastříhal ušima. „Slibte mi, že se nebudete smát. Myslím, že bych o tom mohl dokonce napsat knihu. Už si dělám poznámky.“

Min se přátelsky usmála a Loial zase narovnal uši. „To je skvělý,“ řekla mu. „Ale někteří z nás mají pocit, jako by je tihle ta’veren vodili na provázku jako loutky.“

„Já se o to neprosil,“ vybuchl Perrin rozhořčeně. „Neprosil jsem se o to.“

Min si ho nevšímala. „Tak tohle se ti stalo, Loiale? Proto putuješ s Moirain? Vím, že vy ogierové skoro nikdy neopouštíte svoje državy. Takže tebe jeden z těch ta’veren vytáhl s sebou?“

Loial se náhle velice věnoval své fajfce. „Chtěl jsem jenom vidět háje, které ogierové zasadili,“ zamumlal. „Chtěl jsem jenom vidět háje.“

Shlédl k Perrinovi, jako by žádal o pomoc, ale Perrin se jenom usmál.

Podíváme se ti na zoubek. Neznal sice celý příběh, avšak věděl, proč Loial utekl. Bylo mu devadesát, ale podle ogieřích měřítek nebyl ještě dost starý, aby opustil državu – aby se vydal Ven, jak tomu ogierové říkali – bez svolení starších. Ogierové žili ve srovnání s lidmi velice dlouho. Loial tvrdil, že starší nebudou zrovna potěšeni, až ho znovu dostanou do rukou. A zřejmě hodlal tento okamžik co nejvíc oddálit.

Mezi Šajnarci došlo k nějakému nenadálému vzrušení, muži vstávali. Z Moiraininy chýše vycházel Rand.

I na tu dálku ho Perrin viděl jasně, mladého muže s narezlými vlasy a šedýma očima. Byli s Perrinem stejně staří, avšak Rand byl o půl hlavy vyšší, i když mnohem útlejší, přestože měl také dost široká ramena. Na rukávcích kabátce s vysokým límcem měl zlatem vyšité šípkové růže a na prsou tmavého pláště měl zobrazeného stejného tvora, jaký se vlnil na korouhvi, čtyřnohého hada se zlatou hřívou. Rand s Perrinem vyrostli jako přátelé. A jsme vůbec ještě přátelé? Můžeme jimi být? I teď?

Šajnarci se jako jeden muž klaněli, hlavy sice drželi nahoře, ale předkláněli se a ruce kladli na kolena. „Můj pane Draku,“ zavolal Uno, „jsme připravení. Je nám ctí sloužit.“

Uno, který skoro neřekl větu, aby aspoň jednou nezaklel, nyní hovořil s hlubokou úctou. Ostatní opakovali: „Je nám ctí sloužit.“ Masema, který ve všem viděl něco špatného a jemuž teď oči zářily naprostou oddaností, Ragan, všichni čekali na rozkazy, jako by bylo Randovým potěšením je vydávat.

Rand se na ně shora chvíli díval, pak se odvrátil a zmizel mezi stromy.

„Zase se pohádal s Moirain,“ podotkla tiše Min. „Dneska je to takové už od rána.“

Perrina to nijak nepřekvapilo, přesto ho to polekalo. Hádat se s Aes Sedai. Vrátily se mu všechny ty příběhy z dětství. Aes Sedai, které tahaly za skryté provázky, a korunované hlavy i celé státy pak tancovaly podle nich. Aes Sedai, jejichž dar měl vždycky nějaký háček, dar, jehož cena byla pak menší, než jste byli ochotni uvěřit, a přesto se nakonec ukázalo, že je mnohem vyšší, než jste si vůbec uměli představit. Aes Sedai, jejichž hněv mohl rozbít zemi a přivolat blesky. Některé z těch příběhů nebyly pravdivé, to už Perrin věděl. Ale zároveň v nich nebyla vypovězena ani polovina pravdy.

„Asi bych za ním měl zajít,“ zabručel. „Vždycky, když se pohádají, potřebuje si pak s někým promluvit.“ A kromě Moirain a Lana byli jenom tři – Min, Loial a on – kdo k Randovi nevzhlížel jako k někomu, kdo stojí i nad korunovanými hlavami. A z těch tří ho pouze Perrin znal z dřívějška.

Vydal se nahoru do kopce a jen se ohlédl na zavřené dveře Moirainina srubu. Leya bude uvnitř. Taky Lan. Strážce se od Aes Sedai vzdaloval jen zřídka.

Rand měl mnohem menší srub o něco níž na svahu, dobře skrytý mezi stromy a stranou od ostatních. Snažil se žít mezi ostatními muži, ale jejich neustálá posvátná úcta ho zaháněla. Nyní se držel stranou. Podle Perrina až příliš. Perrin však věděl, že Rand teď do srubu nešel.

Mohutný mládenec spěchal k místu, kde jedna strana mísovitého údolí prudce spadala do hloubky dobrých padesáti kroků. Stěna útesu byla hladká, jen místy se na ní udrželo pár keříků. Perrin nicméně věděl, kudy přesně vede puklina v šedé stěně skály. Mezera byla právě dost široká, aby jí prošel. Nad hlavou měl pouhou stužku odpoledního světla, takže si připadal, jako by šel tunelem.

Štěrbina vedla asi půl míle a pak se náhle otevírala do úzkého údolí ani ne míli na délku, jehož dno bylo pokryto kameny i většími balvany a srázné svahy byly hustě porostlé vysokými kalinami, borovicemi a jedlemi. Slunce sedící na vrcholcích hor vrhalo dlouhé stíny. Okraje údolí byly až na vstupní puklinu neporušené a prudké, jako by se do hor zaťala obří sekera. Dalo by se bránit ještě snáz než to, kde se usadili, ale tady nebyla voda. Nikdo sem nechodil. Kromě Randa, jenž sem šel pokaždé, když se pohádal s Moirain.

Rand teď stál kousek od východu, opíral se o drsný kmen kaliny a prohlížel si dlaně. Perrin věděl, že má na obou volavky vpálené do masa. Když na kameni zaskřípaly Perrinovy boty, Rand se ani nepohnul.

Najednou začal Rand, s pohledem stále upřeným do dlaní, tiše recitovat:

„Dvakrát a dvakrát bude poznačen,

dvakrát k žití a dvakrát ke smrti.

Jednou volavka mu poznačí cestu.

Dvakrát volavka poznačí jeho.

Jednou Drak, pro ztracenou vzpomínku.

Dvakrát Drak, pro cenu, již musí zaplatit.“

Náhle se otřásl a zastrčil ruce do podpaždí. „Ale zatím žádný Drak.“ Chraptivě se uchechtl. „Zatím ne.“

Perrin na něj chvíli jenom zíral. Na muže, který mohl usměrňovat jedinou sílu. Muže odsouzeného k šílenství kvůli pošpinění saidínu, mužské polovice pravého zdroje, který ve svém šílenství zcela jistě zničí všechno kolem sebe. Muže – cosi! – jehož se každý od dětství učil nenávidět a bát se ho. Jenže… bylo těžké přestat v něm vidět kluka, s nímž vyrůstal. Jak prostě můžeš přestat být něčím přítelem? Perrin si našel menší balvan s plochým vrškem, posadil se a mlčky čekal.

Po chvíli se k němu Rand otočil. „Myslíš, že je Mat v pořádku? Když jsem ho viděl naposled, vypadal vážně špatně.“

„Teď už musí být v pořádku.“ Už by měl být v Tar Valonu. Tam ho vyléčí. A Nyneiva s Egwain dají pozor, aby se nedostal do potíží. Egwain a Nyneiva, Rand a Mat a Perrin. Všech pět bylo z Emondovy Role ve Dvouříčí. Do Dvouříčí přicházelo jen málo lidí odjinud, jen občas forman a jednou za rok kupci, aby nakoupili tabák a vlnu. A skoro nikdo odtamtud neodcházel. Až si kolo vybralo své ta’veren, a pět obyčejných venkovanů již nemohlo zůstat doma. Už nemohlo být tím, čím bylo.

Rand kývl a mlčel.

„V poslední době,“ promluvil po chvíli opět Perrin, „jsem zjistil, že bych chtěl být zase kovářem. Ty… ty bys chtěl být pořád jenom ovčákem?“

„Povinnost,“ zamumlal Rand. „Smrt je lehčí než peříčko, povinnost těžší než hora. Tak to říkají v Šajnaru. ‚Temný se vrtí. Poslední bitva se blíží. A Drak Znovuzrozený se musí v Poslední bitvě postavit Temnému, jinak Stín zahalí celou zemi. Kolo času se rozbije. Každý věk bude přetvořen k obrazu Temného.‘ A jsem tu jenom já.“ Nevesele se rozesmál, až se mu třásla ramena. „Mám povinnost, protože tu nikdo jiný není, že?“

Perrin si neklidně poposedl. V tom smíchu bylo něco, z čeho mu naskakovala husí kůže. „Vím, že ses zase pohádal s Moirain. Pořád kvůli té samé věci?“

Rand se zhluboka roztřeseně nadechl. „Copak se vždycky nehádáme kvůli tomu samému? Oni jsou dole na Almothské pláni a Světlo ví kde ještě. Jsou jich stovky. Tisíce. Přihlásili se k Drakovi Znovuzrozenému, protože jsem zvedl ten prapor. Protože jsem se nechal prohlásit za Draka Znovuzrozeného. Protože jsem neviděl jinou možnost. A oni umírají. Bojují, hledají a modlí se za muže, který je má vést. Umírají. A já si tu celou zimu sedím v bezpečí hor. Já… něco… jim dlužím.“

„Myslíš, že mně se to líbí?“ Perrin podrážděně zvedl hlavu.

„Ty přijmeš, cokoliv ti řekne,“ zaskřípal Rand zuby. „Nikdy se jí nepostavíš.“

„Že to tobě něco přineslo, když ses jí postavil. Celou zimu se s ní hádáš, a stejně tu sedíme jako buchty na pekáči.“

„Protože má pravdu.“ Rand se znovu zasmál tím mrazivým smíchem. „Světlo mě spal, ona má pravdu. Oni jsou rozdělení po celé pláni do malých skupinek, po celém Tarabonu a Arad Domanu. Kdybych se k jedné z nich připojil, bělokabátníci, domanské vojsko a Taraboňané by se na ně sesypali jako vosy na med.“

Perrin se, celý popletený, málem zasmál sám. „Jestli s ní souhlasíš, tak proč se s ní, pro Světlo, pořád hádáš?“

„Protože něco dělat musím. Nebo bych… nebo – bych praskl jako přezrálý meloun!“

„Co chceš dělat? Pokud souhlasíš s tím, co říká…“

Rand mu nedal možnost říct, že by tu seděli věčně. „Moirain říká! Moirain říká!“ Rand se narovnal a stiskl si hlavu rukama. „Moirain má co říct úplně ke všemu! Moirain říká, že nesmím jít za muži, kteří umírají mým jménem. Moirain říká, že poznám, co dělat dál, protože mě k tomu donutí vzor. Moirain říká! Ale nikdy neřekne, jak to poznám. To ne! To ona neví.“ Ruce mu klesly k bokům. Obrátil se zpátky k Perrinovi s hlavou nakloněnou na stranu a přimhouřenýma očima. „Občas mám pocit, že mě Moirain vede, jako když tairenský hřebec předvádí vysokou školu. Měl jsi někdy takový pocit?“

Perrin si prohrábl kudrny. „Já… ať už nás postrkuje nebo potahuje cokoliv, vím, kdo je nepřítel, Rande.“

„Ba’alzamon,“ pravil Rand tiše. Prastaré jméno pro Temného. V trolločtině to znamená Srdce temnoty. „A já se mu musím postavit, Perrine.“ Zavřel oči a napůl se usmíval, napůl byl zoufalý. „Světlo mi pomoz, polovinu doby chci, aby k tomu došlo hned, aby už bylo po všem, aby to skončilo, a druhou polovinu… kolikrát ještě zvládnu… Světlo, tolik mě to přitahuje. Co jestli nedokážu… co jestli…“ Země se zachvěla.

„Rande?“ vyhrkl ustaraně Perrin.

Rand se roztřásl. I přes okolní zimu mu na čele vyrazil studený pot. Oči měl pevně zavřené. „Ach, Světlo,“ zaúpěl, „tolik mě to přitahuje.“

Náhle se země pod Perrinem zvedla a údolím se rozezněl mohutný rachot. Perrinovi to připadalo, jako by mu někdo podtrhl zemi pod nohama. Upadl – nebo se mu země zvedla vstříc. Údolí se otřásalo, jako by z oblohy dolů sáhla velká ruka a chtěla ho vytrhnout z krajiny. Perrin se tiskl k zemi a ta s ním pohazovala jako s míčem. Kamínky před očima mu poskakovaly a všude se přelévala oblaka prachu.

„Rande!“ jeho řev se ztrácel v rachotu a dunění.

Rand stál s hlavou zvrácenou dozadu a očima stále zavřenýma. Vypadalo to, že otřesy země, které s ním kymácely sem a tam, nevnímá. Stále dokonale udržoval rovnováhu bez ohledu na to, jak to s ním házelo. Perrin si nebyl jistý, jak byl sám otřesený, ale měl dojem, že se Rand smutně usmívá. Stromy sebou švihaly a jedna kalina náhle praskla a větší část kmene dopadla ani ne tři kroky od Randa. Ten si toho nevšímal o nic víc než ostatního.

Perrin se zhluboka nadechl. „Rande! Pro lásku Světla, Rande! Přestaň!“

Stejně náhle, jako to začalo, bylo po všem. S hlasitým zapraštěním se odlomila naštípnutá větev zakrslého dubu. Perrin se s kašláním pomalu zvedl na nohy. Ve vzduchu visel prach a v paprscích zapadajícího slunce jeho zrnka jen jiskřila.

Rand zíral do prázdna a lapal po dechu, jako by uběhl deset mil. Něco takového se ještě nikdy nestalo, ani zdaleka ne.

„Rande,“ začal Perrin opatrně, „co…?“

Rand stále jako by hleděl do dálky. „Vždycky je tady. Volá mě. Přitahuje mě. Saidín. Mužská polovice pravýho zdroje. Občas se nedokážu zarazit, abych po něm nesáhl.“ Mávl rukou, jako by něco sbíral ze vzduchu, a zadíval se na zaťatou pěst. „Ucítím tu špínu, dřív než se ho dotknu. Temného špínu jako silnou vrstvu zla, která se snaží zakrýt Světlo. Obrací se mi z toho žaludek, ale nemůžu si pomoct. Nemůžu! Jenže někdy, když se natáhnu, je to, jako bych se snažil chytit vzduch.“ Otevřel prázdnou ruku a hořce se zasmál. „Co když se to stane, až nadejde Poslední bitva? Co když se natáhnu, a nic nechytím?“

„No, tentokrát jsi něco chytil,“ zachraptěl Perrin. „Co jsi to prováděl?“

Rand se kolem sebe rozhlédl, jako by tu spoušť viděl poprvé. Spadlou kalinu a polámané větve. Perrin si uvědomil, že škody vlastně nejsou nijak velké. Čekal zející pukliny v zemi. Stěna stromů však byla téměř neporušená.

„Nechtěl jsem to udělat. Bylo to, jako bych se snažil otevřít pípu, a místo toho jsem vytáhl celý čep ze sudu. Ono… mě to naplnilo. Musel jsem to někam poslat, než by mě to spálilo, ale… tohle jsem vážně nechtěl.“

Perrin potřásl hlavou. K čemu by bylo říkat mu, aby se o to znovu nepokoušel? O tom, co dělá, vím málem tolik co on. Spokojil se tedy s poznámkou: „Je dost těch, kteří tě chtějí mít mrtvýho – a nás ostatní taky – i bez toho, abys všechnu práci udělal za ně.“ Rand ho zřejmě neposlouchal. „Raději bychom se měli vrátit do tábora. Brzy se setmí a nevím jak ty, ale já mám hlad.“

„Cože? Aha. Jenom běž, Perrine. Hned přijdu. Chci být chvíli sám.“

Perrin zaváhal, pak se pomalu obrátil k puklině ve stěně údolí. Zastavil se však, když Rand znovu promluvil.

„Míváš sny, když spíš? Hezké sny?“

„Občas,“ připustil ostražitě Perrin. „Většinou si moc nepamatuju, co se mi zdálo.“ Naučil se držet si své sny od těla.

„Vždycky jsou tady, ty sny.“ Rand mluvil tak tiše, že ho Perrin sotva slyšel. „Možná nám něco říkají. Pravdu.“ Znovu se odmlčel a zahloubal se.

„Večeře čeká,“ zopakoval Perrin, ale Rand byl ponořený ve svých myšlenkách. Nakonec se Perrin otočil a nechal ho tam stát.

Kapitola 3

NOVINKY Z ALMOTHSKÉ PLÁNĚ

Temnota zahalila část pukliny, protože na jednom místě se díky otřesům zřítil kus skály a nahoře se zapřel o protější stěnu. Perrin velice pozorně a ostražitě vzhlédl do tmy, než rychle proběhl skrz, ale kamenné desky byly zřejmě pevně zaklíněné. Ten divný pocit se vrátil, silnější než předtím. Ne, ať shořím! Ne! Pominulo to.

Když dorazil do tábora, údolí bylo plné stínů, protože slunce stálo velice nízko. Moirain postávala před srubem a dívala se směrem k puklině. Perrin se zarazil. Byla to štíhlá tmavovlasá žena, která mu sahala sotva k rameni, a byla krásná, s bezvěkostí všech Aes Sedai, které delší dobu pracují s jedinou silou. Nedokázal odhadnout její věk. Tvář měla na starší ženu příliš hladkou a tmavé oči zase příliš moudré na mladou. Tmavomodré hedvábné šaty měla pomačkané a uprášené a obvykle dokonale učesané vlasy měla rozcuchané, dokonce měla šmouhu od prachu na tváři.

Perrin sklopil zrak. Ona to o něm věděla – ze všech lidí v táboře pouze ona a Lan – a jemu se nelíbil ten vědoucí výraz, když se mu podívala do očí. Žlutých očí. Jednoho dne se možná přinutí a zeptá se jí, co vlastně ví. Aes Sedai toho musí vědět mnohem víc než on. Ale ta chvíle dosud nenadešla. Vždycky se zdálo, že není vhodná chvíle. „On… on nechtěl… Byla to nehoda.“

„Nehoda,“ prohodila bezvýrazně, pak zavrtěla hlavou a vrátila se do srubu. Dveře se zavřely trochu příliš hlučně.

Perrin se zhluboka nadechl a vydal se dolů k ohňům. Ráno, pokud ne ještě v noci, se Rand s Aes Sedai opět pohádají.

Na svazích údolí spadlo asi půl tuctu stromů, jejichž kořeny vyrvaly kusy hlíny. Na březích potoka byla holá a ožehnutá místa a balvany, které tam předtím neležely. Jeden srub nahoře na protější straně údolí se během otřesů půdy zřítil a většina Šajnarců pobíhala kolem něj a stavěla ho nanovo. Loial byl s nimi. Ogier dokázal sám zvednout kládu, na niž by bylo potřeba čtyř chlapů. Do údolí se občas donesly Unovy nadávky.

U ohně stála Min a rozladěně míchala obsahem kotle. Na líci měla modřinu a ve vzduchu se vznášel slabý pach připáleného jídla. „Nesnáším vaření,“ oznámila a pochybovačně nahlížela do kotle. „Jestli se něco pokazí, tak to není moje vina. Rand toho půlku vylil do ohně s tím svým… Jaký má právo pohazovat s náma jako s pytlema zrní?“ Pohladila si hýždě a trhla sebou. „Až ho dostanu do rukou, zřežu ho, že na to v životě nezapomene.“ Mávala Perrinovi před nosem dřevěnou vařečkou, jako by s tím výpraskem hodlala začít u něho.

„Stalo se někomu něco?“

„Jenom jestli počítáš modřiny,“ zavrčela Min. „Nejdřív z toho byli všichni vedle. Pak uviděli Moirain, jak hledí k tý Randově noře, a usoudili, že je to jeho práce. Jestli nám chce Drak shodit na hlavu tyhle hory, tak k tomu Drak jistě musí mít dobrý důvod. Kdyby se rozhodl je všechny stáhnout z kůže a nechat je tu tancovat jen tak, pro ně by to bylo v naprostým pořádku.“ Odfrkla si a zabušila vařečkou o okraj kotle.

Perrin se ohlédl k Moiraininu srubu. Kdyby se Leye něco stalo – kdyby byla mrtvá – Aes Sedai by jen tak nezašla dovnitř. Ve vzduchu se pořád vznášelo jakési očekávání. Ať je to cokoliv, ještě k tomu nedošlo. „Min, radši bys měla odejít. Hned ráno. Mám trochu stříbra, můžu ti ho dát, a jsem si jistý, že Moirain ti dá dost, aby ses s nějakou kupeckou karavanou dostala z Ghealdanu. Za chvíli bys mohla být zpátky v Baerlonu.“

Min se na něho dívala tak dlouho, až ho napadlo, že řekl něco špatně. Nakonec promluvila. „To je od tebe moc milý, Perrine. Ale ne.“

„Myslel jsem, že chceš odejít. Pořád jsi brblala, jak tu musíš zůstat.“

„Kdysi jsem znala jednu starou Illiánku,“ začala Min pomalu. „Když byla mladá, její matka pro ni sjednala sňatek s mužem, kterého nikdy předtím neviděla. Oni tohle v Illianu občas dělávají. A ona mi jednou vyprávěla, že prvních pět let strávila tím, že na něj byla naštvaná, dalších pět let vymýšlela, jak mu co nejvíc znepříjemnit život, aby on nepoznal, čí je to práce. Teprve mnohem později, až po jeho smrti, si uvědomila, že byl vlastně její životní láskou.“

„Nechápu, co to má společnýho s tebou.“

Minin výraz jasně naznačoval, že se to zřejmě nesnažil pochopit, a dívka začala mluvit přehnaně trpělivým tónem. „To, že ti osud něco vybral, místo aby sis to vybral sám, ještě neznamená, že to musí být špatný. I když je to něco, o čem si jsi jistý, že by sis to nevybral ani za milion let. ‚Lepší deset dní lásky než roky lítosti,‘“ ocitovala.

„Tomu rozumím ještě míň,“ přiznal Perrin. „Jestli tu nechceš zůstat, tak přece nemusíš.“

Min zavěsila vařečku na vidlici zaraženou do země a překvapila ho, protože se postavila na špičky a políbila ho na tvář. „Ty jsi velice milý muž, Perrine Aybaro. I když ničemu nerozumíš.“

Perrin na ni nejistě zamrkal. Byl by měl moc rád jistotu, že je Rand duševně v pořádku, nebo aby tu byl Mat. S děvčaty nikdy nevěděl, na čem je, ale Rand zřejmě vždycky poznal, oč se jedná. Mat také. Většina dívek doma v Emondově Roli pochopila, že Mat nikdy nedospěje, ale on to s nimi stejně uměl.

„A co ty, Perrine? Copak ty se nechceš vrátit domů?“

„Pořád,“ vyhrkl ohnivě. „Ale já… myslím, že nemůžu. Ještě ne.“ Zadíval se k Randovu údolí. Jsme spolu zřejmě spjati, Rande, co? „Možná už nikdy.“ Měl dojem, že to řekl příliš potichu, než aby ho mohla slyšet, ale ona se na něj podívala velice soucitně. A souhlasně.

Perrin za sebou zaslechl tiché kroky a otočil se, aby se podíval k Moiraininu srubu. Houstnoucím šerem sestupovaly dvě postavy. Jedna z nich byla žena, štíhlá a půvabná dokonce i na nerovném svahu. Muž, o hlavu a ramena vyšší než jeho společnice, zamířil k místu, kde pracovali Šajnarci. Dokonce i přes svůj vynikající zrak měl Perrin občas potíže ho pořádně rozeznat. Muž chvílemi jako by úplně zmizel, uprostřed kroku se zase objevil, a místy se vytrácel do noci a zase se zhmotňoval podle toho, jak foukal vítr. Tohle dokázal jen měňavý plášť strážce, takže muž byl Lan a žena byla zcela určitě Moirain.

O kus dál za nimi mezi stromy proklouzla další postava, ještě méně zřetelná. Rand, usoudil Perrin, vrací se do své chýše. Další noc, kdy nebude jíst, protože nesnese to, jak k němu všichni přeuctivě vzhlížejí.

„Ty musíš mít oči i na temeni,“ ozvala se Min a zamračila se na blížící se ženu. „Nebo mnohem lepší uši než kdokoliv, koho jsem kdy poznala. Je to Moirain?“

Neopatrnost. Zvykl si na to, že Šajnarci vědí, jak dobře vidí – přinejmenším za dne, o noci netušili – až mu někdy uklouzly i další věci. Neopatrnost by mě ještě mohla zabít.

„Je ta Tuatha’anka v pořádku?“ zeptala se Min, když Moirain přistoupila k ohni.

„Odpočívá.“ Aes Sedai mluvila sice tiše, ale v hlase měla nádech melodie, jako by pro ni řeč byla v půli cesty ke zpěvu, a vlasy i oděv měla opět dokonale upravené. Natáhla ruce k ohni. Na levé ruce měla zlatý prsten, hada požírajícího vlastní ocas. Velký had, ještě starší symbol věčnosti než kolo času. Každá žena vycvičená v Tar Valonu nosila takový prsten.

Moirain na okamžik spočinula pronikavým pohledem na Perrinovi, a jako by mu viděla až do žaludku. „Upadla a rozbila si hlavu, když Rand…“ Stiskla rty, ale vzápětí už se zase tvářila vyrovnaně. „Vyléčila jsem ji a teď spí. Rány na hlavě vždycky silně krvácejí, ale nebylo to nic vážného. Viděla jsi na ní něco, Min?“

Min se zatvářila nejistě. „Viděla jsem… myslela jsem, že vidím její smrt. Její vlastní obličej celý od krve. Byla jsem si jistá, že vím, co to znamená, ale jestli si rozbila hlavu… Jsi si jistá, že je v pořádku?“ Otázka ukazovala na její neklid. Když Aes Sedai léčily, nikdy nevynechaly nic, co se ještě dalo vyléčit. A Moirain byla v této oblasti obzvlášť nadaná.

Min mluvila tak rozčileně, že to Perrina na chvíli překvapilo. Pak pokýval hlavou. Nelíbilo se jí, co dělala, ale bylo to její součástí. Myslela si, že ví, jak to funguje, aspoň částečně. Jestliže se zmýlila, bylo by to skoro, jako kdyby zjistila, že neumí používat vlastní ruce.

Moirain si ji chvíli prohlížela, vážná a nevzrušená. „Ještě nikdy ses nezmýlila, když jsi četla pro mě, aspoň pokud je mi známo. Možná je tohle poprvé…“

„Když to vím, tak to vím,“ trvala Min umíněně na svém. „Světlo mi pomoz, vím to.“

„Nebo to možná ještě přijde. Musí urazit dlouhou cestu zpátky ke svým vozům a musí jet divokou krajinou.“

Hlas Aes Sedai zněl lhostejně jako klidná píseň. Perrin nechtěně zavrčel. Světlo, opravdu to tak znělo? Nedovolím, aby pro mě smrt znamenala tak málo.

Jako kdyby promluvil nahlas, Moirain se na něho podívala. „Kolo tká, jak si kolo přeje, Perrine. Už dávno jsem ti říkala, že jsme ve válce. Nemůžeme se zastavit jen proto, že by někdo z nás mohl dojít úhony. Než to skončí, kdokoliv z nás může zemřít. Leyiny zbraně možná nejsou stejné jako tvoje, ale to ona věděla, když se stala součástí toho všeho.“

Perrin sklopil zrak. To je možné, Aes Sedai, ale já se s tím nikdy nesmířím tak jako ty.

U ohně se k nim připojil Lan s Unem a Loialem. Plameny vrhaly na strážcův obličej mihotavé stíny, až se zdálo, že je ještě mnohem víc kamenný než obvykle, samá hrana a úhel. Ani ve světle ohně nebylo jeho plášť lépe vidět. Chvíli to byl jenom tmavošedý či černý plášť, ale šedá a černá jako by se na něm proplétaly a měnily, když jste se podívali lépe, klouzaly po něm stíny a vpíjely se do něj. Jindy se zdálo, jako by Lan nějak vytvořil otvor do noci a přitáhl si kolem ramen samotnou tmu. Nebylo snadné se na něj dívat, a muž, jenž ten plášť nosil, to nikomu neusnadňoval.

Lan byl vysoký a svalnatý, se širokými rameny a očima modrýma jako zamrzlá horská plesa, a pohyboval se se smrtelně nebezpečným půvabem, takže meč, který měl u boku, vypadal jako jeho přirozená součást. Nebylo to tím, že by byl prostě schopný rozdávat smrt a násilí. Tento muž smrt a násilí zkrotil a měl je v kapse, připravené je v mžiku vypustit nebo přijmout, pokud by tak nakázala Moirain. Vedle Lana vypadal Uno méně nebezpečně. Strážce měl sice dlouhé vlasy, které mu na čele přidržovala kožená šňůrka, již posypané stříbrem, ale mladší muži před střetnutím s Lanem ustupovali – pokud byli dost chytří.

„Paní Leya přinesla obvyklé zprávy z Almothské pláně,“ vykládala Moirain. „Každý bojuje s každým. Vypalují se vesnice. Lidé prchají na všechny strany. A na pláni se objevili hledači pátrající po Valerském rohu.“ Perrin se ošil – roh byl tam, kde jej žádný hledač z Almothské pláně nenajde, aspoň doufal, že jej tam nenajde – a ona se na něho chladně podívala, než pokračovala. Neměla ráda, když někdo z nich mluvil o rohu. Ovšem pokud se k tomu nerozhodla ona sama.

„Ale přinesla i něco nového. Bělokabátníci mají na Almothské pláni asi pět tisíc mužů.“

Uno zavrčel. „Ti prokletí – ehm, odpusť, Aes Sedai. To musí být aspoň polovička jejich vojáků. Ještě nikdy jich nebylo na jednom místě tolik.“

„V tom případě předpokládám, že všichni, kdo se přihlásili k Randovi, už jsou buď mrtví, nebo utekli,“ zamumlal Perrin. „Nebo tak brzy skončí. Měla jsi pravdu, Moirain.“ Pomyšlení na bělokabátníky se mu nelíbilo. Děti Světla prostě neměl rád.

„To je na tom právě to zvláštní,“ opáčila Moirain. „Nebo aspoň část z toho. Děti vyhlásily, že jejich cílem je přinést mír, což pro ně není nic neobvyklého. Co ale je neobvyklé, tak to, že zatímco se snaží zatlačit Taraboňany a Domance zpátky za jejich hranice, nevystoupily proti těm, kdo se přihlásili k Drakovi.“

Min překvapeně vyjekla. „Je si jistá? To přece vůbec nezní jako bělokabátníci, o kterých jsem kdy slyšela.“

„Na pláni přece nemohlo zůstat moc těch zatra – ehm – moc Cikánů,“ ozval se Uno. Skoro skřípal zuby, jak se snažil dávat si před Aes Sedai pozor na jazyk. Zamračil se tak, že se jeho opravdové oko podobalo tomu namalovanému. „Neradi zůstávají tam, kde vypuknou trable, zvlášť když se tam bojuje. Nemůže jich být dost, aby viděli všecko.“

„Pro moje záměry jich je dost,“ prohlásila zcela pevně Moirain. „Většina odešla, ale několik jich zůstalo, protože jsem je o to požádala. A Leya si je naprosto jistá. Ano, děti samozřejmě skočily po některých z těch, kdo přísahali věrnost Draku, když jich byla pohromadě jenom hrstka. Ale ačkoliv tvrdí, že svrhnou tohoto falešného Draka, ačkoliv mají tisíc mužů, kteří nedělají vůbec nic jiného, než že ho pronásledují, vyhýbají se střetu s víc než padesáti Dračími bojovníky najednou. Ne otevřeně, samozřejmě, ale vždy se trochu opozdí, a něco dovolí těm, které pronásledují, proklouznout.“

„Takže Rand může jít za nimi, když bude chtít.“ Loial nejistě zamrkal na Aes Sedai. Celý tábor věděl o jejích hádkách s Randem. „Kolo pro něj tká cestu.“

Uno s Lanem otevřeli zároveň ústa, ale Šajnarec s úklonou ustoupil. „Spíš,“ podotkl strážce, „je to nějaká pleticha bělokabátníků, i když, Světlo mě spal, nemám ponětí, o co jim vlastně jde. Ale když mi dá bělokabátník dar, prohlédnu si ho, jestli v něm není schovaná otrávená jehla.“ Uno chmurně přikyvoval. „Kromě toho,“ dodal Lan, „Domanci a Taraboňané se pořád snaží pobít Dračí bojovníky stejně jako sebe navzájem.“

„A je tu ještě jedna věc,“ připojila Moirain. „Ve vesnici, kolem které projížděly vozy paní Leyi, zemřeli tři mladí muži.“ Perrin si všiml, jak se Lanovi zachvěla víčka. Na strážce to bylo stejně silně vyjádřené překvapení, jako když jiný muž vykřikl. Lan nečekal, že mu to prozradí. Moirain pokračovala. „Jednoho otrávili, dva probodli nožem. Pokaždé za takových okolností, kdy se k nim nikdo nemohl dostat neviděn, ale tak se to stalo.“ Aes Sedai se zadívala do plamenů. „Všichni tři mladí muži byli vyšší než ostatní a měli světlé oči. Světlé oči jsou na Almothské pláni neobvyklé, a já myslím, že zrovna teď není na pláni pro žádného vysokého mladíka se světlýma očima bezpečno.“

„Jak?“ zeptal se Perrin. „Jak je mohli zabít, když se k nim nikdo nedostal na dosah?“

„Temný má zabijáky, kterých si nevšimneš, dokud není pozdě,“ podotkl tiše Lan.

Uno se otřásl. „Bezduší. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by se vyskytovali na jih od Hraničních států.“

„Dost těch řečí,“ zarazila je důrazně Moirain.

Perrin měl otázky – Co jsou, pro Světlo, ti bezduší? Jsou jako troloci nebo mizelci? Co? – ale nepoložil je. Když se Moirain rozhodla, že o něčem se už namluvilo dost, tak se o tom prostě dál nebavila. A když ona zavřela ústa, Lanova byste neotevřeli ani železným páčidlem. Šajnarci ji také poslouchali. Nikdo nechtěl nahněvat Aes Sedai.

„Světlo!“ zamumlala Min a neklidně se rozhlížela do houstnoucí tmy kolem nich. „Ani je neuvidíte? Světlo!“

„Takže se nic nezměnilo,“ usoudil Perrin ponuře. „Vůbec nic. Nemůžeme sejít na pláň a Temný nás chce mrtvé.“

„Všechno se mění,“ pronesla Moirain klidně, „a vzor to všechno zahrne do sebe. Musíme se řídit vzorem, ne chvilkovými změnami.“ Každého popořadě si prohlédla a dodala. „Uno, jsi si jistý, že tvým zvědům nic podezřelého neuniklo? Třeba nějaká maličkost?“

„Pán Drak Znovuzrozený uvolnil pouta jistoty, Moirain Sedai, a když bojuješ s myrddraalem, nikdy není nic jistý, ale vsadil bych hlavu, že zvědové odvedli dobrou práci jako každej strážce.“ Byl to jeden z nejdelších proslovů, jaký kdy Perrin od Una slyšel, aniž by ten použil nějakou kletbu. Úplně mu z té námahy vyvstal na čele pot.

„Na tom můžou záviset i naše hlavy,“ prohlásila Moirain. „Co Rand udělal, bylo pro každého myrddraala na deset mil daleko, jako kdyby zapálil signální oheň na vrcholku hory.“

„Možná…“ ozvala se váhavě Min. „Možná bys měla rozestavit ochrany, které je zadrží.“ Lan se na ni upřeně podíval. Občas sám o Moirain zapochyboval, i když tak zřídkakdy činil, pokud byl v doslechu někdo jiný, ale neschvaloval, pokud to udělal někdo jiný. Min se na něj okamžitě taky zamračila. „No, myrddraalové a trolloci jsou už tak dost špatní, ale aspoň je vidíte. Nelíbí se mi představa, že by sem mohl proklouznout některý z těch… z těch bezduchých a podříznout mi krk dřív, než si ho všimnu.“

„Ochrany, které jsem rozestavěla, nás ohlídají před bezduchými stejně jako před ostatními zplozenci Stínu,“ sdělila jí Moirain. „Když jsi tak slabá, jako jsme my, je často nejlepším řešením schovat se. Pokud je někde poblíž půlčlověk, aby… No, postavit ochrany, které by ho zabily, kdyby se pokusil vstoupit do tábora, sahá za hranice mých schopností, a i kdybych to mohla udělat, takové ochrany by nás tu zavřely jako v kleci. A protože není možné postavit dva druhy ochran zároveň, nechávám na zvědech a strážích – a Lanovi – aby nás chránili, a používám pouze ty ochrany, které nám můžou být k něčemu dobré.“

„Mohl bych obejít tábor,“ navrhl Lan. „Jestli je tady něco, co ostatním zvědům uniklo, najdu to.“ Nevychloubal se, prostě konstatoval holou skutečnost. Uno dokonce kývl na souhlas.

Moirain zavrtěla hlavou. „Jestli tě budu dneska v noci někde potřebovat, gaidine, bude to tady.“ Vzhlédla k temným horám kolem. „Něco visí ve vzduchu.“

„Čekání.“ To slovo Perrinovi uniklo dřív, než se stačil zarazit. Když se na něj – do něj – Moirain podívala, hned si přál, aby se dokázal udržet.

„Ano,“ potvrdila Aes Sedai. „Čekání. Uno, dohlédni na to, ať jsou stráže dnes v noci obzvlášť ostražité.“ Nebylo třeba přikazovat, aby muži spali se zbraněmi po ruce. Šajnarci to dělali vždy. „Dobře se vyspěte,“ dodala ke všem kolem, jako by na to měli pomyšlení, a vydala se zpátky ke svému srubu. Lan se zdržel jen tak dlouho, aby nabral na tři talíře dušené maso, a pak odchvátal za ní a noc ho rychle pohltila.

Když Perrin sledoval strážce temnotou, oči mu zlatě zářily. „Dobře se vyspi,“ zamumlal. Z vůně vařeného masa se mu náhle obrátil žaludek. „Já mám mít třetí hlídku, Uno?“ Šajnarec kývl. „Tak se pokusím řídit její radou.“ K ohňům přicházeli ostatní a nahoru do kopce se za Perrinem nesl tichý hovor.

Měl chýši sám pro sebe, malý srub z klád, dost vysoký, aby se v něm mohl postavit, s mezerami vyplněnými uschlým blátem. Hrubé lože s borovým chvojím místo slamníku zabíralo skoro polovinu prostoru. Ten, kdo mu odsedlal koně, opřel luk těsně za dveře. Perrin zavěsil opasek se sekerou a toulcem na kolík na stěně a svlékl se do spodního prádla. Rozrazila ho zima. V noci bylo pořád chladno, ale to mu aspoň zabrání, aby usnul příliš hlubokým spánkem. V hlubokém spánku přicházely sny, kterých se nedokázal zbavit.

Chvíli jen tak ležel pod jedinou pokrývkou, třásl se a díval se na strop. Pak přišel spánek a s ním sny.

Kapitola 4

SPÁNEK VE STÍNU

V šenku byla dost velká zima i přes oheň planoucí ve velkém kamenném krbu. Perrin si mnul ruce nad plameny, ale nezahřálo ho to. Chlad ho však zvláštním způsobem uklidňoval, jako by to byl štít. Štít proti čemu však netušil. Něco se mu ozývalo v hlavě, nejasný zvuk, který slyšel jen matně, a snažil se prodrat k jeho vědomí.

„Takže se toho vzdáš. Je to pro tebe nejlepší. Pojď. Posaď se a promluvíme si.“

Perrin se obrátil k mluvčímu. U kulatých stolků v místnosti nikdo neseděl, jen v rohu ve stínu byl nějaký muž. Zbytek místnosti vypadal jaksi rozmazaně, spíš jako obraz než skutečné místo, zvláště to, nač se nedíval přímo. Ohlédl se k ohni. Teď byl krb cihlový. Nějak mu to však nedělalo starosti. Mělo by. Ale nemohl přijít na to proč.

Muž na něj kývl a Perrin přistoupil k jeho stolu. Hranatému stolu. Stoly byly hranaté. Perrin se zamračil a natáhl ruku ke stolní desce, ale zase ucukl. Tady v rohu nebyly žádné lampy, a i když zbytek místnosti byl osvětlený, muž i stůl byli téměř skryti, jako by splývali se šerem.

Perrin měl pocit, že toho muže zná, ale byl to spíš jen náznak, jako vše, co viděl koutkem oka. Chlapík byl ve středních letech, hezký a na vesnickou hospůdku až příliš dobře oblečený v tmavém, téměř černém sametu, s bílými krajkami na límci a manžetách. Seděl vzpřímeně a občas si tiskl ruku na hruď, jako by ho každý pohyb bolel. Tmavé oči upíral Perrinovi do tváře. Vypadaly ve stínu jako blyštivé skvrny.

„Vzdám se čeho?“ zeptal se Perrin.

„Tohohle, samozřejmě.“ Muž kývl směrem k sekeře u Perrinova boku. Mluvil překvapeně, jako by se o tom bavili už dřív, stará hádka započatá nanovo.

Perrin si neuvědomil, že má sekeru, necítil její váhu. Přejel rukou po půlměsíčné čepeli a silném bodci, který ji vyvažoval. Ocel mu připadala – pevná. Pevnější než cokoliv jiného tady. Možná dokonce pevnější než on sám. Držel na ní ruku, jako by se potřeboval přidržet něčeho skutečného.

„Napadlo mě to,“ řekl, „ale myslím, že to nedokážu. Ještě ne.“ Ještě ne? Šenk jako by se zamihotal a v hlavě se mu zase ozvalo to mumlání. Ne! Mumlání utichlo.

„Ne?“ Muž se usmál, chladně. „Jsi kovář, chlapče. A dobrý, podle toho, co jsem slyšel. Tvoje ruce byly stvořeny pro kovářské kladivo, ne pro sekeru. Ty máš vyrábět věci, ne zabíjet lidi. Vrať se k tomu dřív, než bude pozdě.“

Perrin si uvědomil, že přikyvuje. „Ano. Ale já jsem ta’veren.“ Ještě nikdy to nevyslovil nahlas. On už to ale ví. Byl si tím jistý, i když nevěděl proč.

Na chvíli se mužův úsměv změnil ve škleb, ale pak se vrátil oslnivější než předtím. Chladný úsměv. „Vždycky existuje způsob, jak něco změnit, chlapče. Způsob, jak se vyhnout osudu. Sedni si a promluvíme si o tom.“ Stíny jako by se posunuly a zhoustly, jako by se natahovaly.

Perrin udělal krok zpátky, držel se ve světle. „Radši ne.“

„Aspoň se se mnou napij. Na minulá a budoucí léta. Na, pak uvidíš všechno jasněji.“ Pohár, který muž posunul po stole, tam před chviličkou ještě nebyl. Jasně se leskl stříbrem a byl po okraj plný tmavého, krvavě rudého vína.

Perrin se zahleděl muži do tváře. I přes jeho ostrý zrak stíny jako by zatemňovaly mužovy rysy, podobně jako strážcův plášť. Temnota ho oblévala, jako by ho laskala. Na jeho očích bylo něco, nač by si Perrin vzpomněl, kdyby se hodně snažil rozpomenout. Mumlání se vrátilo.

„Ne,“ prohlásil. Mluvil k tomu tichému zvuku ve své hlavě, ale když muž hněvivě stiskl rty, ač byl záblesk vzteku pryč málem dřív, než se objevil, Perrin usoudil, že vlastně chce odmítnout i víno. „Nemám žízeň.“

Obrátil se a vykročil rychle ke dveřím. Ohniště bylo obložené oblázky a v místnosti stálo několik dlouhých stolů s lavicemi. Perrin náhle zatoužil dostat se ven, kamkoliv, jen aby byl pryč od toho muže.

„Moc šancí mít nebudeš,“ pronesl muž za ním tvrdým hlasem. „Tři vlákna spletená dohromady skončí stejně špatně. Když je přestřiženo jedno, jako by byla všechna. Osud tě může zabít, pokud ne něco horšího.“

Perrin náhle ucítil v zádech žár, který hned pominul, jako by někdo na okamžik otevřel dvířka velké výhně. Překvapeně se otočil do místnosti. Byla prázdná.

Jenom sen, napadlo ho a otřásl se zimou a s tím se všechno změnilo.

Zíral do zrcadla. Jedna jeho část nechápala, co vidí, druhá to přijala. Na hlavě mu seděla pozlacená přílba vypracovaná do tvaru lví hlavy, jako by tam patřila. Ozdobně tepaný kyrys měl zdobený zlatem stejně jako chrániče paží a nohou doplněné kroužkovou zbrojí. Jen sekera po jeho boku byla prostá práce. Hlas – jeho vlastní – mu šeptal, že by ji nevyměnil za žádnou jinou zbraň, že ji nesl tisíckrát, ve stovkách bitev. Ne! Chtěl ji odložit, zahodit. Nemůžu! V hlavě se mu cosi ozývalo, hlasitěji než mumlání, téměř tomu rozuměl.

„Muž předurčený ke slávě.“

Otočil se od zrcadla a zjistil, že hledí na nejkrásnější ženu, jakou kdy viděl. Ničeho jiného v místnosti si nevšímal, viděl jenom ji. Oči měla jako půlnoční tůňky, pleť smetanově bledou a určitě hebčí, hladší než hedvábí bílých šatů. Když k němu vykročila, vyschlo mu v ústech. Uvědomil si, že každá žena, kterou kdy viděl, byla ve srovnání s ní neohrabaná a nehezká. Zachvěl se a napadlo ho, proč je mu vlastně zima.

„Muž by měl vzít svůj osud do vlastních rukou,“ řekla žena s úsměvem. Skoro to stačilo, aby ho to zahřálo, ten úsměv. Byla vysoká, ještě dlaň a mohla se mu dívat zpříma do očí. Stříbrné hřebeny jí přidržovaly vlasy tmavší než havraní křídlo. Kolem pasu, který by snadno objal rukama, měla široký opasek ze stříbrných článků.

„Ano,“ zašeptal. V jeho nitru se svářel úlek s poddajností. Sláva ho nezajímala. Ale když to řekla ona, po ničem jiném netoužil. „Chci říct…“ V hlavě se mu zase ozvalo to mumlání. „Ne!“ Bylo pryč a na chvíli také poddajnost. Skoro. Dotkl se rukou čela a ucítil zlatou přílbu. Sundal ji. „Já… myslím, že tohle nechci. Není to moje.“

„Nechceš?“ Žena se zasmála. „Který muž, jemuž v žilách proudí krev, by netoužil po slávě? Po slávě, jakou bys získal, kdybys byl zatroubil na Valerský roh?“

„Já to nechci,“ zopakoval, i když jedna jeho část křičela, že lže. Valerský roh. Roh zazněl a zuřivý útok začal. Smrt mu jela po boku, a přesto zároveň číhala vepředu. Jeho milenka. Jeho záhuba. „Ne! Já jsem kovář.“

Její úsměv ho litoval. „Chceš tak málo. Nesmíš naslouchat těm, kdo se tě snaží odvrátit od tvého osudu. Ti by tě ponížili. Zničili by tě. Bojovat proti osudu přináší pouze bolest. Proč volit bolest, když můžeš mít slávu? Když můžou lidé tvoje jméno vzpomínat společně se jmény hrdinů z bájí?“

„Já nejsem žádný hrdina.“

„Netušíš ani polovinu toho, co jsi. Čím bys mohl být. Pojď, napij se se mnou, na osud a slávu.“ V ruce držela lesklý stříbrný pohár plný krvavě rudého vína. „Pij.“

Zamračeně hleděl na pohár. Bylo na něm něco… známého. Do mozku se mu zahryzlo zavytí. „Ne!“ Snažil se dostat pryč, odmítal naslouchat. „Ne!“

Podávala mu zlatý pohár. „Pij.“

Zlatý? Myslel jsem, že ten pohár je… byl… Konec myšlenky ne a ne přijít. Ale jak byl zmatený, ten zvuk se ozval znovu, hryzal a dožadoval se slyšení. „Ne,“ vyhrkl. „Ne!“ Zadíval se na zlatou přílbu v rukou a odhodil ji. „Jsem kovář. Jsem…“ Zvuk v hlavě s ním bojoval, propracovával se k jeho sluchu. Zacpal si uši rukama, aby ho zarazil, ale jen mu tím poskytl příležitost. „Já – jsem – člověk!“ zařval.

Obklopila ho temnota, ale její hlas mu šeptal dál. „Noc tu byla vždy, a sny přicházejí ke všem lidem. Zvláště k tobě, ty můj divoký chlapečku. A já budu vždy ve tvých snech.“

Ticho.

Sundal ruce z uší. Byl zpátky ve vlastním kabátci a spodcích, pevných a odolných, i když prostých. Vhodný to oděv pro kováře nebo venkovana. Ale on si toho skoro nevšiml.

Stál na kamenném mostě s nízkým zábradlím, klenoucím se od jedné široké kamenné věže s plochým vrškem k druhé, a ty věže se zvedaly z takové hlubiny, že ani on nedohlédl na jejich základny. Světla by tu pro každého jiného bylo málo, a on nepoznal, odkud vůbec vychází. Prostě tu bylo. Všude, kam se podíval, napravo i nalevo, nahoře i dole, byly další mosty, další věže a plošiny bez zábradlí. Zdálo se, že nemají konce, prostě se tu proplétaly. Nejhorší bylo, že některé plošiny vedly na vrcholky věží, které musely být přímo nad těmi, jež opustily. Ozývalo se tu šplouchání vody, a ten zvuk jako by přicházel ze všech stran najednou. Zachvěl se zimou.

Náhle koutkem oka zahlédl jakýsi pohyb a bez přemýšlení se přikrčil za kamenné zábradlí. Být spatřen znamenalo nebezpečí. Nevěděl proč, ale věděl, že tomu tak je. Prostě to věděl.

Opatrně vyhlédl nad zábradlím. Hledal, co se předtím pohnulo. Na vzdálené plošině se mihlo cosi bílého. Žena, tím si byl jistý, i když ji pořádně neviděl. Žena v bílých šatech, někam spěchala.

Na mostě kousek pod ním a mnohem blíž plošině, kde byla ta žena, se náhle objevil muž, vysoký, tmavý, štíhlý, se stříbrem ve vlasech, což mu propůjčovalo důstojný vzhled, a v tmavozeleném kabátci hustě vyšívaném zlatými lístky. Zlatem měl vykládaný i opasek a váček u pasu, na pochvě dýky se mu blyštěly drahokamy a vršek bot mu lemovaly zlaté třásně. Odkud se tu vzal?

Po mostě na protější straně vykročil další muž. Objevil se stejně náhle jako ten první. Na nabíraných rukávcích rudého kabátce měl černé proužky a kolem krku a na manžetách měl světlou krajku. Boty měl vykládané stříbrem tak hustě, že skoro nebylo vidět kůži. Byl menší než muž, jemuž šel vstříc, podsaditější, a krátce zastřižené vlasy měl bílé jako krajky. Ale s věkem nebyl o nic křehčí. Pohyboval se se stejnou pyšnou silou jako první muž.

Ostražitě se k sobě blížili. Jako dva koňští handlíři, kteří vědí, že ten druhý má na prodej kobylu se špánkem, napadlo Perrina.

Muži začali mluvit. Perrin napínal uši, ale kvůli šplouchání vody neslyšel víc než mumlání. Mračení a rychlé pohyby, jako by se chystali jeden na druhého skočit. Rozhodně si nevěřili. Perrina napadlo, že se možná dokonce nenávidí.

Vzhlédl, snažil se najít onu ženu, ale byla pryč. Když se znovu podíval dolů, viděl, že se k prvním dvěma připojil ještě třetí muž. A Perrin ho nějak, odněkud, snad kdysi dávno znal. Byl to hezký muž ve středních letech, v černém sametu a bílé krajce. Hostinec, vzpomněl si Perrin. A něco ještě předtím. Něco… Něco zřejmě kdysi dávno. Ale vzpomínka nepřicházela.

První dva muži teď stáli bok po boku, čímž v přítomnosti nově příchozího vytvořili neradostné spojenectví. Ten na ně křičel a mával jim pod nosem pěstí a oni neklidně přešlapovali a odmítali se mu podívat do očí. Jakkoliv se ti dva nenáviděli, třetího se o to víc báli.

Jeho oči, uvědomil si Perrin. Co to má s očima?

Vysoký tmavý muž začal odpovídat, zprvu pomalu, pak se stále větším a větším zápalem. Bělovlasý muž se k němu připojil a náhle bylo jejich dočasné spojenectví ukončeno. Všichni tři teď na sebe křičeli. Najednou muž v tmavém sametu rozhodil rukama, jako by to chtěl ukončit. A muže znenadání obklopila ohnivá koule, zakryla je a šířila se dál.

Perrin si zakryl hlavu rukama a vrhl se k zábradlí. Choulil se a vítr na něj udeřil a rval mu šaty, vítr horký jako oheň. Vítr, který byl ohněm. I přes zavřené oči to viděl, plamen ženoucí se přes všechno, plamen dující skrze vše. Ohnivá vichřice proletěla i jím. Cítil ji, spalovala ho, rvala za něj, snažila se ho pohltit a rozfoukat jeho popel. A on křičel, snažil se udržet při vědomí, věda, že to nestačí.

A ve chviličce byl vítr pryč. Neustal, prostě v jedné chvíli do něj bušila plamenná bouře, a vzápětí byl naprostý klid.

Perrin se pomalu posadil a obhlížel se. Šaty měl bez poskvrnky a celé, holou kůži bez jediné spáleniny. Jedině vzpomínka na ten žár ho přesvědčovala, že se to stalo. Vzpomínka však byla jen v jeho mysli, tělo si nic nepamatovalo.

Opatrně vyhlédl nad zábradlím. Z mostu, kde předtím stáli oni muži, zůstaly jenom ohořelé okraje. Po mužích nebylo nikde ani stopy.

Zježily se mu vlasy, což ho přimělo vzhlédnout. Na plošině nahoře a napravo stál huňatý šedý vlk a díval se na něj.

„Ne!“ Vyskočil na nohy a rozběhl se pryč. „Tohle je sen! Noční můra! Chci se probudit!“ Utíkal a náhle viděl rozmazaně. Samé šmouhy. Uši mu naplnilo jakési bzučení, pak utichlo, a zároveň s tím se mu ustálilo vidění.

Třásl se zimou a věděl, že to je sen, věděl to naprosto jistě, od první chvíle. Matně si uvědomoval, že tomu předcházely jiné sny, ale tenhle znal. Tady už byl předtím, a i když nic z toho nechápal, přesto věděl, že je to jen sen. Pro jednou mu to však k ničemu nebylo.

Otevřený prostor, kde stál, obklopovaly mohutné sloupy z leštěné krevele, zastřešené klenbou ve výši dobrých třiceti sáhů. Ani se stejně velkým mužem by žádný z těch sloupů neobjali. Podlaha byla vyložená velkými deskami ze světle šedého kamene ošoupaného bezpočtem pokolení nohou.

A uprostřed kupole byl důvod, proč sem všichni ti lidé vlastně chodili. Meč visící ve vzduchu jílcem dolů, zdánlivě tak, že kdokoliv mohl natáhnout ruku a sundat ho. Meč se pomaloučku otáčel, jako by ho zachytilo proudění vzduchu. A přesto to vlastně nebyl meč. Jako by byl vyrobený ze skla, nebo snad z křišťálu, čepel, jílec i záštita, chytaly světlo a tříštily ho do tisíce záblesků a jisker.

Přiblížil se k meči a natáhl ruku, jako to udělal vždycky předtím. Jílec mu visel přímo před obličejem, snadno na dosah. Čtvrt sáhu před zářícím mečem se zarazil o vzduch, jako by se dotkl kamene. Jako by věděl, že se to stane. Zatlačil silněji, ale stejně dobře se mohl snažit tlačit do kamenné zdi. Meč se otáčel a jiskřil, o kousíček dál, a stejně mimo dosah, jako by byl na druhé straně oceánu.

Callandor. Nebyl si jistý, jestli se mu ten šepot ozval přímo v hlavě, nebo zda přišel zvenčí. Jako by se odrážel od sloupů, tichý jako vítr, všude zároveň, naléhavý. Callandor. Kdo mě drží, drží osud. Vezmi si mě a vydej se na poslední cestu.

Udělal krok zpět, protože se náhle polekal. Ten šepot se ještě nikdy neozval. Již čtyřikrát se mu zdál stejný sen – dokonce i teď se na to pamatoval, po čtyři noci, jednu po druhé – a tohle bylo poprvé, kdy se něco změnilo.

Pokřivení přicházejí.

Tohle byl jiný šepot, jehož zdroj znal, a on nadskočil, jako by se ho dotkl myrddraal. Mezi sloupy stál vlk, horský vlk, sahal mu skoro do pasu, huňatý bílošedý vlk. Upřeně na něj zíral očima stejně žlutýma, jako měl Perrin sám.

Pokřivení přicházejí.

„Ne,“ zachraptěl Perrin. „Ne! Nepustím vás sem! Ne-pus-tím!“

Prudce se probudil a posadil se ve srubu. Třásl se strachem, zimou a hněvem. „Nepustím,“ šeptal ochraptěle.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4