THE SHIP OF BRIDES

Copyright © 2005 by Jojo Moyes

All rights reserved

Translation © Lucie Mikolajková, 2023

ISBN 978-80-249-5129-4

Obsah

Prolog

1. Část

1

2

3

2. část

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

3. část

27

Poděkování

Betty McKeeové a Jo Staunton-Lambertové,

za jejich statečnost na dvou velmi odlišných cestách.

V roce 1946 zahájilo britské Královské námořnictvo poslední fázi přepravy válečných nevěst – žen a dívek, jež se provdaly za britské vojáky nasazené v zámoří. Většina z nich cestovala na transportních lodích nebo běžných zaoceánských lodích vyčleněných právě pro tento účel. Druhého července roku 1947 se však 655 australských válečných nevěst vydalo na vskutku mimořádnou cestu: za svými britskými manžely se měly plavit na letadlové lodi Victorious.

Plavba trvala téměř šest týdnů a na cestě ženy doprovázelo více než 1100 členů posádky – a také devatenáct letadel. Nejmladší nevěstě bylo pouhých patnáct let. Nejméně jedna z žen ovdověla ještě dřív, než dorazila do cíle své cesty. Moje babička Betty McKeeová byla jednou z těch, jejichž víra ve šťastný konec došla odměny.

Tento smyšlený příběh, inspirovaný onou plavbou, věnuji právě své babičce i všem ostatním nevěstám, které měly odvahu vydat se vstříc neznámé budoucnosti na druhém konci světa.

Jojo Moyesová

červenec 2004

Všechny úryvky citované na úvod jednotlivých kapitol pocházejí ze skutečných zdrojů a vztahují se ke zkušenostem válečných nevěst či členů posádky lodi Victorious.

Prolog

Když jsem ji poprvé znovu spatřila, bylo to jako blesk z čistého nebe.

Už jsem tenhle výraz slyšela tisíckrát, ale do té chvíle jsem nechápala, co znamená. Nejprve nastala kratičká prodleva, jak se mi vzpomínky v hlavě propojily s tím, co vidím, a pak mi celým tělem projel otřes, jako bych právě dostal obrovskou ránu. Nemám moc velkou fantazii ani sklony ke květnatému vyjadřování. Ale po pravdě můžu říct, že mi to vzalo dech.

Nečekala jsem, že ji ještě někdy uvidím. Rozhodně ne na takovémhle místě. Dávno jsem ji v sobě uzavřela do nějakého zasutého šuplíku v mysli. Nejen ji jako takovou, ale i všechno, co pro mě kdysi znamenala. Všechno, čím mě přiměla si projít. Protože uplynula spousta času, celé věky, než mi došlo, co vlastně způsobila. Že byla to nejlepší i to nejhorší, co mě kdy potkalo, na tisíc různých způsobů.

Nebyla to však jen její přítomnost, co mnou otřáslo. Projel mnou i smutek. Snad proto, že v mých vzpomínkách byla taková, jaká bývala tenkrát před lety. Když jsem ji uviděla teď, mezi všemi těmi lidmi, jaksi zestárlou a maličkou… hlavou mi běželo jen to, že tady by přece být neměla. Truchlila jsem za to krásné a úžasné, z něhož se teď stalo…

Vlastně nevím. Asi to ode mě není úplně spravedlivé. Nikdo z nás přece nežije věčně. A když budu upřímná, pohled na ni mi nepříjemně připomněl, že i já jsem smrtelná. Připomněl mi, jaká jsem bývala. A co se s námi se všemi nevyhnutelně stane.

Ať už byl důvod jakýkoli, našla jsem ji znovu, na místě, kde jsem nikdy předtím nebyla a neměla jsem žádný důvod tam být. Anebo možná ona našla mě.

Do té chvíle jsem nejspíš nevěřila na osud. Ale je těžké na něj nevěřit, když si člověk uvědomí, čím vším jsme si prošli.

Je těžké nevěřit, když si pomyslím, že zkrátka není možné, abychom se poté, co nás dělila taková dálka, celé kontinenty a širé oceány, znovu setkaly.

Indie, 2002

Probraly ji hašteřící se hlasy. Poštěkávaly po sobě, výbušně a přerývaně, jako malý psík, který ještě nepřišel na to, co se přihodilo. Stará paní zvedla hlavu, kterou si předtím opírala o okénko, promasírovala si šíji, na kterou jí foukala klimatizace a mrazila ji až do morku kostí, a pokusila se narovnat. V těch prvních zastřených chvílích po probuzení si nikdy nebyla jistá, kde je, a někdy ani netušila, kdo vlastně je. Vnímala zpěvavý souzvuk hlasů, až postupně začala rozeznávat i jednotlivá slova, jež ji kousek po kousku vracela z bezesného spánku do přítomnosti.

„Neříkám, že se mi ty paláce nelíbily. A chrámy jsou taky krásné. Jenomže jsem tady už čtrnáct dní a vůbec nemám pocit, že bych poznala tu pravou Indii.“

„A co jsem jako já? Virtuální Sanjay?“ Hlas na předním sedadle zněl mírně posměšně.

„Víš, jak to myslím.“

„Jsem Ind. Tady Rám taky. I když jsem strávil půl života v Anglii, nejsem proto o nic míň Ind.“

„Ale no tak, Jayi, ty nejsi zrovna typický Ind, žejo?“

„Typický v jakém smyslu?“

„Já nevím. Typický pro většinu zdejších lidí.“

Mladý muž pohrdavě zavrtěl hlavou. „Ty bys ráda byla slumová turistka.“

„Tak to nemyslím.“

„Chceš se vrátit domů a vyprávět kamarádům, jaké příšernosti jsi tady viděla. Jak nemají ani tušení, kolik je tu všude utrpení. A my tě přitom napájíme coca-colou a ovíváme klimatizací.“

Ozval se smích. Stará paní se úkosem podívala na hodinky. Bylo skoro půl dvanácté – spala bezmála hodinu.

Její vnučka se vedle ní naklonila mezi přední sedadla. „Hele, já bych jenom chtěla vidět něco, z čeho bych poznala, jak tu lidi žijou doopravdy. Průvodci ti ukážou jenom knížecí sídla a nákupní galerie.“

„Takže bys chtěla do nějakých chudinských brlohů.“

Ze sedadla řidiče se ozval pan Vághéla: „Můžu vás vzít k sobě domů, slečno Jennifer. To byste viděla brloh!“

Mladí lidé si ho nevšímali, a tak zvýšil hlas. „Jen si pana Ráma B. Vághélu pořádně prohlídněte – hned budete vědět, jak vypadají chudí, utlačovaní a vyloučení.“ Pokrčil rameny. „Vlastně se divím, že jsem to vydržel už tolik let.“

„To si říkáme taky, skoro denně,“ ujistil ho Sanjay.

Stará paní se posadila rovně a ve zpětném zrcátku spatřila svůj odraz. Vlasy měla na jedné straně připlácnuté k hlavě a límeček se jí zaryl do kůže na krku tak, že jí zůstala rudá rýha.

Jennifer se po ní ohlédla. „Všechno v pohodě, babi?“ Džíny se jí na boku trochu shrnuly a odhalily drobné tetování.

„Ano, kočičko.“ Řekla jí Jennifer, že se nechala tetovat? Uhladila si vlasy a marně se snažila si vzpomenout. „Moc se omlouvám. Asi jsem usnula.“

„Nemáte se za co omlouvat,“ pronesl pan Vághéla. „My v pokročilém věku bychom měli mít možnost si odpočinout, kdykoli potřebujeme.“

„Tím chcete říct, že vás mám vystřídat za volantem, Ráme?“ zeptal se Sanjay.

„Kdepak, pane Sanjayi. Nerad bych přerušoval tak fascinující rozpravu.“

Starý pán zvedl oči ke zpětnému zrcátku, setkal se s jejím pohledem a mrkl na ni. Stará dáma usoudila, že to mrknutí bylo záměrné, a přiměla se usmát, ačkoli měla mysl ještě zamženou a zjitřenou spánkem.

Spočítala si, že už jsou na cestě skoro tři hodiny. S Jennifer se na poslední chvíli rozhodly, že do itineráře naplánovaného do poslední minutky vecpou ještě výlet do Gudžarátu. Ze začátku to vypadalo jako dobrodružství („Mám tam kamaráda ze školy, Sanjaye. A jeho rodiče se nabídli, že se u nich na pár dní můžeme ubytovat! Mají úplně nádherný dům, babi, pomalu palác! A je to jenom pár hodin cesty…“), ale skončilo to bezmála katastrofou. Jejich letadlo promeškalo určený čas odletu, což znamenalo, že jim zbýval jediný den na návrat do Bombaje, aby stihly let domů.

Celý výlet už byl pro starou paní i tak vyčerpávající a teď si v duchu přímo zoufala. Pobyt v Indii pro ni byl náročný a zahlcoval jí všechny smysly, navzdory klimatizovaným autobusům a čtyřhvězdičkovým hotelům, a představa, že by uvázla v Gudžarátu, byť v pohodlí paláce Singhových, ji plnila děsem. Pak ale paní Singhová nabídla, že „dámám“ poskytne auto i s řidičem, aby let domů nezmeškaly. A to přesto, že letiště odsud bylo nějakých šest set padesát kilometrů. „Nemůžete přece čekat někde na nádraží,“ dodala a významně ukázala na Jennifeřiny zářivě plavé vlasy. „Ne bez doprovodu.“

„Přece je můžu odvézt já,“ namítal Sanjay. Jeho matka však zamumlala něco o pojištění a zákazu řízení a Sanjay místo toho svolil, že pana Vághélu pouze doprovodí, aby dámy nikdo neobtěžoval, kdykoli budou muset zastavit. Jak už to bývá. Kdysi ji to popuzovalo – ten automatický předpoklad, že ženy, jež cestují samy, se o sebe nedokážou postarat. Teď byla za tu starosvětskou laskavost vděčná. Nevěřila si, že by si v téhle cizí krajině dokázala poradit, a bála se o svou ztřeštěnou vnučku, která se naopak nebála ničeho. Několikrát se stalo, že ji chtěla varovat, ale ovládla se a uvědomila si, jak chabě a roztřeseně by to znělo. K mladým nebojácnost patří, připomněla si. Jen si vzpomeň, jaká jsi v tom věku bývala ty.

„Všechno vzadu v pořádku, madam?“

„Úplně, Sanjayi, děkuju.“

„Máme to ještě bohužel docela daleko. Není to snadná cesta.“

„Pro ty, co si jenom sedí, to musí být vážně náročné,“ zamumlal si pan Vághéla.

„Jste moc hodný, že nás vezete.“

„Jayi! Koukej na to!“

Zjistila, že sjeli z rychlostní silnice a projíždějí chudinskou čtvrtí plnou nejrůznějších skladišť se dřevem a ocelovými nosníky. Cestu lemovala dlouhá stěna vytvořená z plechů porůznu sbitých dohromady. Za chvíli už byla silnice samý výmol a rýha, takže skútry musely v prachu vytáčet kličky připomínající sanskrt a ani dopravní prostředky stavěné na zběsilou rychlost nemohly jet víc než pětadvacetikilometrovou rychlostí. Černý lexus se šinul pomaličku a motor každou chvíli netrpělivě zavrčel, jak se auto prudce vyhýbalo výmolům a občas i nějaké té krávě, která se šinula pomaličku, ale cílevědomě, jako by následovala nějaké volání.

Jennifeřin výkřik nepatřil krávě (těch už viděly spousty); zapříčinila ho obrovská hromada bílých keramických umyvadel, z nichž jako přestřižené pupeční šňůry trčely odpadní trubky. Kousek vedle se tyčila hora matrací a ještě o kus dál kupa něčeho, co vypadalo jako operační stoly.

„Z lodí,“ pronesl pan Vághéla poněkud nesouvisle.

„Myslíte, že bychom mohli co nejdřív zastavit?“ zeptala se. „Kde to vlastně jsme?“

Řidič zapíchl kloubnatý prst do mapy vedle sebe. „Alang.“

Sanjay svraštil čelo. „Tady ne,“ odmítl. „Tohle není úplně vhodné místo.“

„Ukažte mi tu mapu,“ řekla Jennifer a naklonila se mezi oba muže. „Možná bychom našli něco odlehlejšího. Kde by to bylo trochu víc, ehm, vzrušující.“

„Na odlehlejším místě už snad být nemůžeme,“ podotkla její babička při pohledu na prašnou cestu a muže posedávající kolem. Ale nikdo ji zjevně neslyšel.

Sanjay se rozhlížel. „Myslím, že tohle fakt není to pravé…“

Stará paní se zavrtěla. Měla ukrutnou žízeň a zoufale si potřebovala protáhnout nohy. Ocenila by rovněž, kdyby si mohla zajít na toaletu, ovšem i za ten krátký čas, který v Indii strávily, už se poučila, že odskočit si jinde než ve velkém hotelu bývá často spíš utrpení než úleva.

„Víte co?“ navrhl Sanjay. „Koupíme si colu, zastavíme někde za městem a protáhneme si nohy.“

„Co to vlastně je, městská skládka?“ Jennifer se tázavě zadívala na hromadu ledniček.

Sanjay mávl na řidiče. „Zastavte tamhle, Ráme, u toho obchodu. Vedle chrámu. Koupím nám něco studeného k pití.“

„Dojdeme tam spolu,“ opravila ho Jennifer. Auto zastavilo. „Nevadí ti počkat v autě, babi?“ Na odpověď ale nečekala. Do umělého chladu v autě vtrhl závan žhavého vzduchu, oba mladí lidé vyskočili a se smíchem se vydali k sluncem zalitému obchodu.

O kousek dál posedávala v podřepu další skupinka mužů. Popíjeli z plechových hrnků a každou chvíli si některý z nich s nenuceným požitkem odchrchlal. Auta si všímali jen zběžně. Stará paní naslouchala tichému předení běžícího motoru a náhle si připadala hrozně nápadná. Horký vzduch venku se mihotal nad zemí.

Pan Vághéla se k ní otočil. „Madam, mohu se zeptat, kolik platíte svému řidiči?“ Podobnou otázku už jí položil potřetí, pokaždé když s nimi v autě nebyl Sanjay.

„Žádného nemám.“

„Cože? Nemáte nikoho na výpomoc?“

„No, mám jedno děvče, které mi chodí uklízet…“ Zadrhl se jí hlas. „Annette.“

„Má vlastní pokoj?“

Vybavil se jí Annettin úhledný domeček s muškáty na okně. „Dalo by se to tak říct.“

„Placené volno?“

„Tak tím si bohužel nejsem jistá.“ Už už se chtěla pustit do vysvětlování, jak se to vlastně s Annettiným pracovním poměrem u ní má, ale pan Vághéla ji přerušil.

„Čtyřicet let pro tuhle rodinu dělám, a mám jenom týden placené dovolené za rok! Přemýšlím, že si snad založím odbory. Bratranec má v domě internet! Zkoumali jsme, jak to funguje. Dánsko. To je země, kde mají pracující pořádná práva.“ Otočil se zpátky a pokýval hlavou. „Důchodový systém, nemocnice… vzdělání… v Dánsku bychom měli dělat všichni.“

Stará paní chviličku mlčela. „Tam jsem nikdy nebyla,“ hlesla nakonec.

Dívala se na oba mladé lidi, jak procházejí obchůdkem, plavá hlava vedle černé. Jennifer tvrdila, že jsou jen kamarádi, a přece předevčírem slyšela, jak se její vnučka plíží dlážděnou chodbou, nejspíš do Sanjayova pokoje. Druhý den se k sobě chovali nenuceně a uvolněně jako děti. „Zamilovaná?“ Její nesmělý dotaz Jennifer zjevně konsternoval. „Probůh, to ne, babi! Jay a já… to fakt ne… já s nikým chodit nechci. A on to ví.“

Stará paní si znovu vzpomněla na sebe v tom věku – jak se zakoktávala hrůzou při pomyšlení, že by zůstala s nějakým mužem o samotě, jak byla odhodlaná se nikdy nevdat, i když z úplně jiných důvodů. A pak se podívala na Sanjaye a napadlo ji, že on možná vidí celou situaci úplně jinak, než si její vnučka myslí.

„Víte, co je tohle za místo?“ Pan Vághéla si strčil do úst další betelový list. Zuby měl od něj zabarvené do červena.

Zavrtěla hlavou. Klimatizace neběžela a ona už cítila, jak v autě stoupá teplota. V ústech měla sucho a několikrát rozpačitě polkla. Už tolikrát říkala Jennifer, že colu nemá ráda!

„Alang. Největší vrakoviště lodí na světě.“

„Ach tak.“ Snažila se tvářit, že ji to zajímá, ale byla čím dál víc unavená a ráda by pokračovala v cestě. Hotel v Bombaji kdesi v dálce před nimi jí připadal jako spásná oáza. Podívala se na hodinky. Jak může někdo strávit skoro dvacet minut nákupem dvou lahví?

„Je tady čtyři sta loděnic. Lidi, co tu pracují, dokážou za pár měsíců rozebrat obrovský tanker do posledního šroubku.“

„Aha.“

„Pracující tu nemají žádná práva, víte. Vydělávají libru denně, a přitom jim jde o život.“

„Vážně?“

„Končí tady ty největší lodě na světě. Nevěřila byste, co třeba zůstane na výletních lodích – jídelní servisy, damaškové povlečení, hudební nástroje pro celý orchestr.“ Povzdechl si. „Někdy je z toho člověku až smutno. Takové krásné lodě, a zbude z nich jenom šrot.“

Stará paní odtrhla pohled od dveří obchodu a snažila se předstírat alespoň matný zájem. Mladí lidé dokážou být tak bezohlední! Zavřela oči a uvědomila si, že žízeň a vyčerpání nahlodávají její obvyklý klid a vyrovnanost.

„Podél cesty do Bhávnagaru se prý dá koupit úplně všechno. Židle, telefony, hudební nástroje. Lidi prodají všechno, co na lodích najdou. Můj švagr dělá na jednom z největších vrakovišť v Bhávnagaru. Z věcí, co našel na lodích, si zařídil celý dům.“ Zašťoural se v zubech. „Lidi berou všechno, co se dá odnést. Chm. Nepřekvapilo by mě, kdyby prodali i posádku.“

„Pane Vághélo?“

„Ano, madam?“

„Je tamhleto čajovna?“

Pan Vághéla, vytržen ze svého monologu, sledoval, kam ukazuje prstem, až se jeho pohled zastavil na tichém obchůdku, před nímž na prašné cestě porůznu postávalo několik stolků se židlemi. „Ano,je.“

„Byl byste v tom případě tak laskav, zavedl mě tam a objednal mi šálek čaje? Dál už na vnučku zkrátka čekat nevydržím.“

„Bude mi potěšením, madam.“ Vystoupil z auta a otevřel jí dveře. „Tihle mladí nemají žádný respekt.“ Nabídl jí rámě, ona se o něj opřela a s mžikáním se vynořila na polední slunce. „Slyšel jsem, že v Dánsku to mají úplně jinak.“

Oba mladí se vrátili, právě když dopíjela šálek čaje, který pan Vághéla nazval „služebním“. Hrneček byl poškrábaný, jako by sloužil už celé roky, ale zdál se být čistý, a muž, který je obsluhoval, jej naservíroval s obrovskou pompou. Prostřednictvím pana Vághély zodpověděla obvyklé otázky o tom, proč je na cestách, potvrdila, že majitelova bratrance v Milton Keynes opravdu nezná, zaplatila za skleničku masaly pro pana Vághélu (včetně lepivého pistáciového suku, aby měl energii, chápete) a pak jen seděla pod slunečníkem a dívala se na nekonečné, mihotavě modré moře, jež ze svého mírně vyvýšeného místa spatřila za plechovou zdí.

Opodál stála ve stínu indického šeříku malá hinduistická svatyně. Po obou stranách od chrámku se táhla řada boudiček, které zjevně sloužily potřebám místních dělníků: jeden muž tu měl holičský stánek, druhý prodával cigarety, jiný nabízel ovoce a vajíčka, další zase součástky k jízdním kolům. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že je jediná žena široko daleko.

„Říkali jsme si, kam jsi zmizela!“

„Snad jste si to neříkali moc dlouho, vzhledem k tomu, že jsme s panem Vághélou byli jen o pár metrů dál.“ Její slova vyzněla ostřeji, než měla v úmyslu.

„Vždyť jsem povídal, že tady nemáme zastavovat,“ pronesl Sanjay a s těžko skrývaným podrážděním pohlédl na skupinku mužů opodál a pak na auto.

„Musela jsem na vzduch,“ prohlásila důrazně stará paní. „A pan Vághéla byl tak laskavý, že mi vyhověl.“ Znovu se napila překvapivě výborného čaje. „Potřebovala jsem si dát přestávku.“

„Samozřejmě! Totiž, jenom bych byl radši, kdybychom našli nějaké malebnější místo, když jste tu poslední den.“

„Tohle mi úplně stačí.“ Už jí bylo trochu líp; od moře vanul slabounký větřík, který trochu zmírňoval vedro. Pohled na azurové moře ji po těch nekonečných rozmazaných kilometrech na silnici uklidňoval. Zdálky sem doléhalo tlumené řinčení plechu o plech a kvílivý zvuk řezačky.

„Páni! Tolik lodí, koukejte!“

Jennifer máchla rukou směrem k pláži, kde její babička matně rozeznala obrysy obrovských lodí připomínajících velryby vyvržené na písek. Přivřela oči a litovala, že si nevzala z auta brýle. „To je to vrakoviště, o kterém jste mluvil?“ zeptala se pana Vághély.

„Je jich tu čtyři sta, madam. Zabírají deset kilometrů pláže.“

„Připomíná mi to sloní hřbitov,“ podotkla Jennifer. „Místo, kam lodě plují zemřít,“ dodala dramaticky. „Mám ti donést brýle, babi?“ Byla úslužná a smířlivá, jako by jí chtěla vynahradit, že zůstala v krámku tak dlouho.

„To bys byla moc hodná.“

Později si pomyslela, že za jiných okolností by se ta nekonečná písčitá pláž skvěle vyjímala v nějakém cestovním katalogu: stříbřitý oblouk se na obzoru dotýkal modrého nebe a v dálce za pláží se tyčily modré hory. S brýlemi ale viděla, že písek je šedivý, jak se do něj po léta vpíjela rez a olej, a dlouhé pláže jsou co půl kilometru poseté velikánskými loděmi a obrovskými, neidentifikovatelnými kusy kovu, vykuchanými z vyřazených plavidel.

Pár set metrů odsud posedávala na břehu moře skupinka mužů. Dřepěli tu jeden vedle druhého, oblečení ve vybledlých modrých, šedých a bílých hábitech, a dívali se, jak se ze stále ještě bílého trupu lodi zakotvené asi sto metrů od břehu odlupuje palubní kabina a těžce padá do vody.

„Není to úplně turistická atrakce,“ poznamenal Sanjay.

Jennifer se kamsi upřeně dívala a rukou si stínila oči před sluncem. Babička si všimla jejích odhalených ramen a přemýšlela, jestli jí nemá navrhnout, ať se trochu přioblékne.

„Přesně o tomhle jsem mluvila! Jayi, pojď se tam mrknout!“

„Ne, to ne, slečno! To není dobrý nápad.“ Pan Vághéla rychle dopil masalu. „Loděnice není úplně místo pro dámy. A navíc byste musela mít povolení od správy přístavu.“

„Chci se jenom podívat, Ráme. Nebudu se přece dožadovat, aby mi půjčili svářečku.“

„Myslím, že bys měla pana Vághélu poslechnout, kočičko.“ Stará paní položila šálek na stůl. Uvědomovala si, že pozornost budí už jen jejich přítomnost v čajovně. „Tady se pracuje.“

„U brány je ostraha,“ varoval Sanjay.

Staré paní bylo jasné, že v Sanjayovi se sváří přirozená neochota s potřebou být viděn jako parťák v dobrodružství, snad i jako ochránce. „Jennifer, zlatíčko…,“ začala, aby ho ušetřila ztrapnění.

„Jenom pět minut!“ Jennifer se prudce zvedla a přímo poskakovala nedočkavostí. Za okamžik už utíkala přes cestu.

„Asi bych měl jít s ní,“ zamumlal Sanjay poněkud odevzdaně. „Budu se snažit, aby nechodila nikam, kde byste na ni neviděla.“

„Ti mladí,“ pronesl pan Vághéla a zamyšleně přežvykoval betel. „Prostě mají svou hlavu.“

Kolem se pomalu překodrcal obrovský nákladní automobil s korbou naloženou zkroucenými kusy kovu, jehož se zuby nehty drželo asi šest nebo sedm mužů.

Poté, co se vzdálil, konečně zahlédla Jennifer, jak rozpráví s mužem u brány. Dívka se usmála a prohrábla si plavé vlasy. Pak sáhla do kabelky a podala mu lahev coly. Sanjay ji dohnal právě v okamžiku, kdy se brána otevřela. A pak byli pryč a objevili se až za několik vteřin, jako drobounké figurky na pláži.

Uplynulo skoro dvacet minut, než se stará paní i pan Vághéla odvážili vyslovit, co si oba mysleli: oba mladí lidé nejenže nebyli nikde v dohledu, ale zdrželi se už příliš dlouho. A oni dva je teď budou muset jít hledat.

Čaj ji osvěžil, ale teď se snažila potlačit podráždění nad tím, že se její vnučka opět projevila naprosto bezohledně a lehkovážně. Uvědomovala si, že její reakce pramení i z obav, že se dívce něco stane, zatímco ji má na starosti. Že ona, stará a bezmocná, navíc na tomhle podivném místě jako z jiného světa, bude zodpovědná za něco, co nemůže nijak ovlivnit.

„Za žádnou cenu nechce nosit hodinky, víte.“

„Myslím, že bychom pro ně měli dojít,“ navrhl pan Vághéla. „Zjevně zapomněli, že mají sledovat čas.“

Počkala, až jí odsune židli, a vděčně se do něj zavěsila. Jeho košile byla na dotek jemná jako nesčetněkrát vyprané prádlo.

Roztáhl nad nimi černý deštník, který už předtím použil několikrát, a držel ho tak, aby mohla kráčet v jeho stínu. Držela se těsně u něj a palčivě si uvědomovala upřené pohledy hubených mužů za nimi, i těch, kteří je míjeli v rozvrzaných autobusech.

U brány se zastavili, pan Vághéla pracovníkovi ostrahy cosi řekl a ukázal směrem do loděnice. Mluvil útočně a nepřátelsky, jako by se muž vpuštěním obou mladých lidí dopustil nějakého zločinu.

Strážný odpověděl cosi, co znělo velmi smířlivě, a zavedl je dovnitř.

Lodě tu nebyly neporušené, jak se jí předtím zdálo. Ve skutečnosti to byly prehistorické, prorezlé vraky. Jako mravenci se po nich hemžili drobní lidičkové, kteří zjevně vůbec nevnímali skřípění trhajícího se plechu ani vysoké kvílení řezaček. Byli vyzbrojeni svářečkami, kladivy a francouzskými klíči a jejich ničivé úsilí se na širé pláži rozléhalo s dunivou ozvěnou.

Trupy lodí, které ještě kotvily dál od břehu, byly omotané provazy, na kterých se houpaly zdánlivě neskutečně vachrlaté plošiny, s jejichž pomocí se plechy přesouvaly na břeh. Jak se přiblížili k vodě, ucítila stará paní všudypřítomný pach špinavých splašků a nějakou chemikálii, kterou nedokázala identifikovat. Zvedla ruku k ústům. Jen pár metrů od ní planulo několik ohňů, z nichž do čistého vzduchu stoupal hustý jedovatý kouř.

„Dejte si pozor, kam šlapete,“ nabádal ji pan Vághéla a ukázal na zabarvený písek. „Tohle pro vás vážně není vhodné místo.“ Ohlédl se a zjevně ho napadlo, jestli ji neměl raději nechat v čajovně.

Ale ona tam nechtěla sedět s těmi mladíky sama. „Kdyby vám to nevadilo, pane Vághélo, budu se vás přidržovat.“

„To bude myslím nejlepší,“ přisvědčil a zapátral očima v dálce.

Kolem nich se v písku tyčily neuspořádané hromady prorezlých traverz a něco jako obrovské turbíny. Mezi tím se povalovaly zmuchlané plechy. Všechno obtáčely korýši obrostlé řetězy, které tu ležely navršené v řasnatých smyčkách, jako obrovští spící hadi, proti nimž vypadali přítomní dělníci jako trpaslíci.

Po Jennifer nebylo ani vidu.

Na pláži postávala skupinka lidí. Někteří svírali v ruce dalekohled, jiní se opírali o jízdní kola, a všichni vyhlíželi na moře. Stará paní se zavěsila do pana Vághély ještě pevněji, na okamžik zastavila a snažila se přivyknout vedru. Pak se pomaličku vydali směrem ke břehu, kde muži v zaprášených tunikách přecházeli s vysílačkami sem a tam, vzrušeně se dohadovali a děti bezstarostně pobíhaly dospělým pod nohama.

„Připlouvá další loď,“ upozornil pan Vághéla.

Na obzoru se vynořilo plavidlo, které vypadalo jako starý tanker, tažené několika vlečnými čluny ke břehu. Kolem nich s burácením prosvištělo japonské terénní auto a se zakvílením brzd zastavilo několik stovek metrů před nimi. Právě v tom okamžiku zaslechli rozčilené hlasy. Minuli velikánskou hromadu propanových bomb a ve stínu obřího, kovově lesklého trupu lodi opodál spatřili menší zástup. Uprostřed té tlačenice panoval rozruch.

„Nejspíš bychom tam měli jít, madam,“ řekl pan Vághéla.

Přikývla. Začínala mít obavy.

Ten muž ani nepotřeboval drahé auto, aby bylo jasné, že stojí úplně jinde než ostatní – jeho mohutný pupek to vyjadřoval zcela zřetelně. Ukazoval na loď a cosi vykřikoval, tak pobouřeně, že přitom prskal. Uprostřed kroužku mužů před ním stál Sanjay, ve smířlivém gestu k němu napřahoval ruce dlaněmi dolů a pokoušel se ho přerušit. Předmětem mužova hněvu byla Jennifer, stojící v póze, kterou si její babička dobře vybavovala z dob dívčiny puberty: boky vystrčené, ruce obranně založené na hrudi, hlava drze nakloněná.

„Řekni mu laskavě,“ přerušovala je každou chvíli, „že jsem mu z té zatracené lodi nechtěla nic ukrást! Chtěla jsem se jenom podívat, to není nic proti zákonu!“

Sanjay se k ní obrátil. „To je právě ten problém, Jen. Ono to proti zákonu je – když přitom vstoupíš na cizí pozemek.“

„Je to pláž!“ zaječela Jennifer na muže. „Měří deset kilometrů! Courají se tady tisíce lidí! Čemu vadí, když se zrovna já podívám na pár rezavých lodí?“

„Jen, prosím tě…“

Muži kolem Sanjaye všechno pozorovali s neskrývaným zájmem, šťouchali do sebe a ukazovali si na Jennifeřiny džíny a tílko. Někteří se prohýbali pod tíhou kyslíkových bomb, jež nesli na ramenou. Když k nim stará paní došla, několik z nich poodstoupilo a ona ucítila pach žluklého potu překrytý vůní kadidla a čehosi sirnatého. Musela se přemáhat, aby si nezakryla ústa rukou.

„Myslí si, že je Jennifer z nějaké ekologické organizace a že tady proti němu sbírá důkazy,“ vysvětlil jí Sanjay.

„Každý musí vidět, že se jenom koukám!“ opáčila Jennifer. „Nemám u sebe ani foťák!“ řekla muži důrazně a zřetelně. Ten se na ni zamračil.

„Tím tomu fakt nepomáháš,“ povzdechl si Sanjay.

Stará paní odhadovala, jak moc může být břichatý muž nebezpečný. Máchal rukama čím dál prudčeji a dramatičtěji a vzteky byl úplně rudý. Podívala se na pana Vághélu, jako by byl jediný dospělý široko daleko.

Nejspíš si to uvědomil, odloučil se od ní a začal se prodírat zástupem mužů, náhle rázný a vzpřímený. Došel k majiteli vrakoviště a napřáhl k němu ruku tak, že se jí druhý muž byl nucen chopit. „Dobrý den, pane. Jsem pan Rám B. Vághéla,“ oznámil.

Začali spolu překotně urdsky debatovat. Pan Vághéla střídal lichotivý a smířlivý tón s odhodlaností a rozhodností v hlase.

Bylo zjevné, že rozprava bude trvat ještě hodnou chvíli. Bez podpory pana Vághély si stará dáma připadala nejistá a roztřesená. Rozhlédla se kolem sebe ve snaze najít něco, na co by si mohla sednout. Poodstoupila od skupinky a snažila se tvářit, že se nebojí a nevšímá si neskrývané zvědavosti, s jakou na ni někteří z mužů hledí. Spatřila plechový barel a pomaličku se k němu vydala.

Několik minut jen seděla a přihlížela, jak se pan Vághéla a Sanjay pokoušejí majitele vrakoviště uklidnit a přesvědčit ho, že jsou jen naivní návštěvníci a nesledují žádný obchodní zájem. Občas mávli rukou směrem k ní a ona se pod deštníkem ovívala před horkem a uvědomovala si, že přítomnost křehounké staré dámy jim nejspíš může posloužit jako dobrý argument. Tvářila se mírumilovně, ale v duchu zuřila. Jennifer jako obvykle nebrala na nikoho ohled a zdržela je už přinejmenším o hodinu. Loděnice jsou nebezpečné, vysvětloval jí šeptem pan Vághéla, když spolu kráčeli po písku – nejen pro lidi, kteří tu pracují, ale i pro zdánlivé „narušitele“. Už se i stalo, že lidem zabavili majetek, dodal a nervózně se ohlédl po jejich autu.

Stará paní teď přemítala nad tím, že bude muset po tom horkém písku ujít stejnou cestu zpátky a že je dost dobře možné, že budou těm lidem muset něco zaplatit, aby vůbec mohli odjet, což spolkne další část jejího už tak vyčerpaného rozpočtu. „Holka jedna hloupá, bezohledná,“ zamumlala si pro sebe.

Rádoby nenuceně vstala a pomaličku se vydala k přídi velké lodi, aby se nemusela dívat na svou nezodpovědnou vnučku a ty muže, kteří ji sledovali bezvýrazným pohledem. Deštník si držela těsně nad hlavou a od nohou jí odletovala oblaka prašného písku. Zamířila do místa, kde loď vrhala stín. Byla už napůl rozebraná a zničehonic končila, jako by ji nějaká obří ruka rozsekla vejpůl a odstranila celou zadní část. Zvedla deštník výš, aby lépe viděla. Loď se tyčila tak vysoko, že bylo těžké něco zahlédnout, ale rozeznala nahoře dvě střelecké věže, které ještě nikdo neodmontoval. Prohlížela si je a vraštila přitom čelo, jak jí připadaly povědomé. Odlupující se nátěr měl světle šedou barvu, jaká nebyla k vidění nikde než na lodích britského námořnictva. Po chvilce spustila deštník, poodstoupila a pozorně se zahleděla na rozbitý lodní trup, který se nad ní tyčil. Na okamžik přitom zapomněla i na svůj ztuhlý krk.

Zastínila si oči rukou před prudkým sluncem, aby si mohla na boku lodi přečíst, co zbývalo z jejího jména.

A pak před ní písmena ostře vytanula, a hašteřivé hlasy najednou ustoupily do pozadí a i přes dusivé vedro toho indického odpoledne se staré paní stojící pod velkou lodí náhle zmocnil ledový chlad.

*

Majitel vrakoviště, pan Bhattáčárja, se nechtěl nechat přesvědčit. Jeho nepřátelství sílilo, ve shromážděném davu rostl neklid a oba mladí lidé se s ním stále dohadovali, přestože už měli dobrou hodinu zpoždění. Pan Vághéla si otřel čelo kapesníkem. Slečna Jennifer vztekle kopala do písku a tvářila se nasupeně a rezignovaně. Pan Sanjay byl zardělý a rozpačitý, jako bývají lidé, když vědí, že argumentují v hádce, kterou nemohou vyhrát. Každou chvíli se podíval po slečně Jennifer, ale pak se hned odvrátil, jako by jí už i on měl plné zuby.

„Hele, já nepotřebuju, aby ses hádal za mě!“

Pan Vághéla jí poklepal na paži. „Odpusťte, že to říkám, slečno Jennifer, ale myslím, že na tohle vaše urdština úplně nestačí.“

„Vždyť on rozumí anglicky, slyšela jsem ho!“

„Co to ta holka zase říká?“ Bylo zjevné, že pana Bhattáčárju především uráží její neslušné oblečení. Pan Vághéla tušil, že muž dobře ví, že oba mladí lidé nic neprovedli, ale už se natolik rozčilil, že je odhodlaný hádat se až do krve. Pan Vághéla v životě takových mužů potkal spoustu.

„Vážně se mi nelíbí, jak se mnou mluví!“

Pan Sanjay k ní přistoupil. „Vždyť ani nevíš, co říká! Všechno jenom zhoršuješ, Jen. Vrať se do auta a vezmi babičku s sebou. My to s ním vyřešíme.“

„Neříkej mi, co mám dělat, Jayi!“

„Kam jde? Kam jdou?“ Pan Bhattáčárja zíral na pana Sanjaye stále zuřivěji.

„Myslím, že by bylo lepší, kdyby to děvče odešlo, pane. Tady můj přítel se ji právě snaží přesvědčit.“

„Nepotřebuju, abyste –“

Náhle se rozhostilo ticho. Pan Vághéla, kterému bylo už nepříjemně horko, sledoval pohledy přítomných až do stínu pod trupem vedlejší lodi.

„Co je té staré dámě?“ vyjekl pan Bhattáčárja.

Seděla sesunutá na zemi s hlavou v dlaních. Její šedé vlasy náhle vypadaly stříbřitě bílé.

„Babi!“ Dívka se k ní rozběhla.

Stará paní zvedla hlavu a pan Vághéla vydechl úlevou. Byl nucen si přiznat, že ho její póza vyděsila.

„Je ti něco?“

„Ne. Ne, zlato.“ Ta slova jí vyšla z úst téměř automaticky, pomyslel si pan Vághéla. Jako by je vůbec neovládala vůlí.

On i pan Sanjay zapomněli na pana Bhattáčárju, vydali se za starou paní a přidřepli si k ní.

„Madam, snad se nebudete zlobit, ale vy jste bledá jako stěna.“

To už k nim došel i majitel loděnice a otíral si drahé boty z krokodýlí kůže o zadní díl kalhot. Pak něco zašeptal panu Vághélovi. „Ptá se, jestli byste se nechtěla napít,“ přeložil jí pan Vághéla. „Prý má v kanceláři vodu s ledem.“

„Nechci, aby mi tady dostala infarkt,“ prohlásil pan Bhattáčárja. „Dejte jí napít a pak si ji laskavě odveďte.“

„Chtěla byste trochu studené vody?“

Chvilku se zdálo, že se stará paní konečně napřímí, ale místo toho jen chabě zvedla ruku. „Jste moc laskavý, ale já si potřebuju jenom minutku posedět.“

„Babi? Co se děje?“ Jennifer si k babičce klekla a položila jí ruku na koleno. V očích měla úzkost. Její arogantní póza se v horku zcela vypařila. Mladí muži za nimi se navzájem postrkovali a mumlali si mezi sebou, jako by si uvědomovali, že se před nimi odehrává nějaké drama, jemuž nerozumí.

„Popros je, ať jdou pryč, Jen,“ zašeptala stará paní. „Myslím to vážně. Hned mi bude líp, jenom když mě všichni necháte na pokoji.“

„Je to kvůli mně? To mě moc mrzí, babi. Vím, že dělám potíže. Mně jenom hrozně vadilo, jak se mnou mluvil. Je to proto, že jsem holka, chápeš? To mě vždycky naštve.“

„Ne, ty za nic –“

„Nezlob se. Měla jsem být ohleduplnější. Pojď, pomůžeme ti zpátky k autu.“

Pan Vághéla její omluvu ocenil. Je vždycky dobře, když mladí lidé dokážou uznat, že se chovali nezodpovědně. To kvůli ní musela stará paní šlapat v tom vedru takový kus, a ještě na takovémhle místě! To děvče nemá žádný respekt.

„To není kvůli tobě, Jennifer,“ hlesla stará paní namáhavě. „To ta loď,“ zašeptala.

Všichni nechápavě sledovali její pohled a zadívali se na tu ohromnou, šedou železnou plochu, na obrovské zrezavělé nýty, jimiž byla odshora dolů posetá.

„Je to jenom loď, babi,“ řekla nechápavě Jennifer.

„Ne,“ opáčila stará paní a pan Vághéla si všiml, že má tvář skoro tak šedivou jako plech za ní. „V tom se právě mýlíš.“

Nestává se často, podotkl pan Rám B. Vághéla po návratu ke své manželce, že by člověk viděl starou dámu plakat. Britové zjevně podléhají emocím víc, než si myslel, nejsou to takoví studení čumáci, jak očekával. Podráždilo ho, že jeho žena jen povytáhla obočí, jako by se už ani neobtěžovala na jeho postřehy nějak přiměřeně reagovat. V duchu si vybavil tu smutnou starou paní, kterou museli podpírat celou cestu zpátky k autu a která pak až do Bombaje nepromluvila ani slovo. Jako kdyby jí právě někdo umřel.

Ano, ta anglická madam ho docela překvapila. Nebyla vůbec taková, za jakou ji měl.

Byl si docela jistý, že v Dánsku to mají úplně jinak.

1. Část

1

Králíci vynášejí! Na posledním trhu v Sydney se vzrostlí samci s kvalitní kožešinou prodávali až za 19 šilinků a 11 pencí za libru – to je nejvyšší cena v Austrálii. Poměr těch nejkvalitnějších kožek nebude velký, ale vzhledem k tomu, že za libru je jich zhruba pět po čtyřech šilincích za kus, je výnos značný.

Farmářská rubrika, The Bulletin, Austrálie,

10. července 1946

Austrálie, 1946

Čtyři týdny do nalodění

Letty McHughová zastavila dodávku, setřela si zpod očí neexistující saze a pomyslela si, že u ženy „výrazných rysů“, jak ji taktně popsala prodavačka, toho rtěnka v odstínu Třešňový květ mnoho nezmůže. Prudce si otřela rty a připadala si hloupě, že si tu rtěnku vůbec kupovala. Ani ne za minutu ovšem sáhla do kabelky, pečlivě si růž znovu nanesla a bolestně zkřivila tvář při pohledu na svůj odraz ve zpětném zrcátku.

Upravila si halenku, popadla dopisy, které jako každý týden vyzvedla na poště, a skrze přední sklo auta se zadívala na rozmazaný svět. Pršet nejspíš jen tak nepřestane, i kdyby čekala bůhvíjak dlouho. Přetáhla si přes hlavu a ramena kus celtoviny, prudce se nadechla, vyskočila z auta a utíkala k domu.

„Margaret? Maggie?“

Síťové dveře se za ní zabouchly a ztlumily neodbytné bubnování prudkého deště, ale uvnitř zazněla jen ozvěna jejího vlastního hlasu a kroky jejích parádních střevíců na prkenné podlaze. Letty se mrkla do kabelky, pak si otřela boty, vešla do kuchyně a ještě párkrát zavolala, ačkoli tušila, že tu nikdo není. „Maggie? Jsi tady?“

Kuchyň byla prázdná, jako ostatně skoro pořád od doby, co tu nebyla Noreen. Letty odložila kabelku a dopisy na vydrhnutý dřevěný stůl a přešla ke sporáku, na němž bublalo dušené maso. Zvedla pokličku a přivoněla si. Potom provinile sáhla do skříňky, přidala špetku soli, trochu kmínu a kukuřičného škrobu, zamíchala a opět hrnec přiklopila.

Stoupla si před flekaté zrcadlo na skříňce s léky a pokusila se přihladit si vlasy, které se už ve vlhkém vzduchu zase začínaly kroutit. Stěží v zrcadle viděla celý svůj obličej; rodinu Donleavyových by opravdu nikdo nemohl obvinit z marnivosti.

Znovu si otřela rty a pak se vrátila do kuchyně. Nikdo jiný tu nebyl, a tak se na ni mohla podívat nezaujatýma očima. Pohled jí padl na linoleum, celé popraskané a zanesené roky zemědělské špíny, kterou by z něj už nic nedostalo, navzdory usilovnému zametání a vytírání. Její sestra ho chtěla vyměnit, dokonce Letty ukázala, jaký vzor se jí líbí, v katalogu zaslaném až z Perthu. Dívala se na zašlé stěny, na kalendář, do kterého se zapisovala jen data zemědělských výstav, příjezd veterinářů, nákupčích nebo prodejců obilí. Přelétla očima psí pelechy u kamen, vyložené starými špinavými dekami, všimla si balíčku práškového bělidla na pánské košile, které se napůl vysypalo na pracovní plochu. Jedinou známkou ženské přítomnosti byl výtisk časopisu Glamour, s podtitulky inzerujícími novou povídku od Daphne du Maurierové a článek s názvem „Vzala byste si cizince?“. Všimla si, že stránky časopisu jsou značně ohmatané.

„Margaret?“

Podívala se na hodiny: chlapi měli přijít na oběd co nevidět. Došla k věšákům na zadních dveřích, stáhla z nich starý pastevecký kabát a znechuceně se zašklebila nad zápachem dehtu a mokrých psů. Bylo jí jasné, že jí jím nasákne všechno oblečení.

Lilo teď tak, že se déšť valil po dvoře v proudech; okapy bublavě protestovaly proti takovému náporu a rozčepýřené slepice byly zalezlé pod keři a choulily se k sobě. Letty si v duchu nadávala, že si nevzala gumáky, stejně ale vyběhla zadním vchodem na dvůr a uháněla za stodolu. A tam, přesně jak očekávala, spatřila ve výběhu koně, na němž se krčilo něco jako hrouda zabalená v hnědé nepromokavé látce. Pod kloboukem nebylo vidět ani kousek obličeje a jeho široká krempa sahala až k límci, po němž teklo tolik vody, že se leskl jako zrcadlo.

Letty se schovala pod převislou střechu stodoly. „Margaret!“ zakřičela, aby ji bylo slyšet přes burácení deště, a neochotně zamávala.

Kůň už toho měl zjevně dost: ocas přilepený k promočenému zadku, bokem tančil podél ohrady a občas rozhořčeně vykopl, ale jezdkyně ho pokaždé trpělivě přiměla se otočit a zahájila další složitý manévr.

„Maggie!“

Vtom kůň vyhodil zadníma nohama. Letty poskočilo srdce a zděšeně si zakryla ústa rukou. Jezdkyně se ale v sedle ani nehnula a vypadala naprosto nevzrušeně. Znovu koně pobídla a zamumlala cosi jako pokárání.

„Krucinál, Maggie, mohla bys sem laskavě jít!?!“

Krempa klobouku se zvedla a ruka jí zamávala na pozdrav. Kůň se na pobídku otočil a se skloněnou hlavou se přišoural až k brance. „Jsi tu už dlouho, Letty?“ zavolala jezdkyně.

„Zbláznila ses, nebo co? Co si ksakru myslíš, že děláš?“ Její neteř se na ni zpod klobouku široce usmála.

„Jenom ji trochu drezíruju. Táta je na ni moc velký a kluci ji vůbec nezvládají, takže je to jenom na mně. Je to holka náladová, co?“

Letty popuzeně zavrtěla hlavou a mávla na Margaret, aby z koně sesedla. „Bože můj, děvče… Chceš pomoct dolů?“

„Pche! To zvládnu. To už je oběd? Dala jsem dělat maso, ale nevím, kdy se všichni vrátí. Ženou telata k Yarrawa Creeku, to jim může trvat klidně celý den.“

„V tomhle počasí tam celý den nebudou,“ opáčila Letty. Margaret neohrabaně slezla z koně a těžce doskočila na zem. „Pokud teda nejsou takoví blázni jako ty.“

„Ale nevyváděj. Vypadá hůř, než jí je.“

„Jsi promočená na kost! Jenom se na sebe podívej. Nechápu, jak tě vůbec napadlo, že v tomhle počasí půjdeš jezdit. Bože můj, Maggie, já nevím, co to vyvádíš… Bůh ví, co by tomu řekla tvoje maminka.“

Chvíli bylo ticho.

„Já vím…,“ hlesla Margaret, nakrčila nos a začala rozepínat koni podbřišník.

Letty napadlo, že to možná přehnala. Zaváhala a nedořekla rozpačitou omluvu, která se jí drala na rty. „Tak jsem to nemyslela…“

„To nic. Máš pravdu, Letty,“ řekla dívka a s lehkostí popadla sedlo. „Ta by s ní nechodila do kolečka, aby ji naučila jít rovně. Vzala by ji na lonž a bylo by.“

Muži se vrátili krátce před jednou, přiřítili se v mokrých galoších a kloboucích, ze kterých crčela voda, a u dveří shodili kabáty. Margaret prostřela stůl a rozdala jim misky s horkým dušeným hovězím.

„Colme, máš pořád bláto až vzadu na patách,“ upozornila Letty a mladík poslušně skopl boty na rohožku, místo aby mrhal časem ve snaze si je očistit.

„Bude k tomu chleba?“

„Chvilku strpení, mládeži, dělám, co můžu.“

„Maggie, psina ti zas usnula na tátově klobouku,“ zazubil se Daniel. „Táta povídal, že jestli od ní dostane blechy, tak ji zastřelí.“

„Nic takového jsem neřekl, troubo. Jak se máš, Letty? Dostala ses včera do města?“ Murray Donleavy byl vysokánský kostnatý chlap, jehož pihy a světlé oči prozrazovaly jeho keltský původ. Posadil se do čela stolu a bez dalšího slova se začal prokousávat obrovským krajícem chleba, který mu švagrová ukrojila.

„Jasně, Murrayi.“

„Máš pro nás nějakou poštu?“

„Donesu vám to, až dojíte.“ Jinak by vzhledem k jejich způsobu stolování dopisy skončily potřísněné omáčkou a poseté mastnými otisky prstů. Noreen to podle všeho nikdy nevadilo.

Margaret se už naobědvala a seděla v křesle vedle dveří do spižírny, nohy v ponožkách opřené o stoličku. Letty s tajným uspokojením pozorovala muže, jak sklánějí hlavy k jídlu. V téhle době nebylo moc rodin, kde by se u stolu sešlo pět mužů, z nichž tři sloužili v armádě. Murray tiše požádal nejmladšího Daniela, aby mu podal ještě kus chleba, a Letty si uvědomila, že jeho hlas stále nese stopu irského přízvuku, s nímž sem kdysi přijel. Její sestra se tomu občas dobromyslně smála. „Ten chlap!“ říkávala a neuměle přitom napodobovala jeho přízvuk. „Ten má větší páru než všichni svatebčani na irské svatbě dohromady.“

Ne, u tohohle stolu chyběl někdo úplně jiný. Letty si povzdychla a pokusila se na Noreen nemyslet, což musela dělat nesčetněkrát za den. Pak řekla vesele: „Paní Pettitová si pořídila novou ledničku. Defendera. Má čtyři zásuvky a výrobník ledu a je úplně tichoučká.“

„Na rozdíl od paní Pettitové,“ ušklíbl se Murray. Přitáhl si k sobě nejnovější číslo Bulletinu a zahloubal se do rubriky pro farmáře. „Hmm. Tady píšou, že v kravínech je teď mnohem větší špína, protože všechny ženské dávají výpověď.“

„To ještě zjevně neviděli, jak to vypadá u Maggie v pokoji.“

„Tos vařila ty?“ Murray zvedl hlavu od časopisu a ukázal palcem na svou téměř vyjedenou misku.

„Ne, to Maggie,“ odpověděla Letty.

„Je to dobré. Lepší než minule.“

„Nevím proč,“ zamumlala Margaret, která si držela ruku před očima a zkoumala zaraženou třísku. „Dělala jsem všechno stejně jako minule.“

„V Odeonu dávají nějaký nový film,“ změnila Letty honem téma. To je zaujalo. Předstírali, že je novinky a klípky, s nimiž na farmu dvakrát týdně přijížděla, vlastně nezajímají, protože drby jsou přece pro ženské, ale občas masku okázalé lhostejnosti nedokázali tak úplně udržet. Letty se opřela o kuchyňský dřez a založila si ruce na prsou.

„No a?“

„Je to z války. Hraje tam Greer Garsonová a Tyrone Power. Zapomněla jsem, jak se to jmenuje. Navždy něco, nebo tak nějak.“

„Doufám, že je tam hodně stíhaček. Amerických.“ Daniel se podíval po bratrech, jako by očekával, že mu přitakají, ale všichni skláněli hlavy k miskám a házeli do sebe jídlo.

„A jak by ses asi do Woodside dostal, prcku?“ šťouchl do něj Liam. „Kolo máš rozbité, jestlis náhodou nezapomněl.“

„Tak daleko sám na kole nikam nepojede,“ prohlásil Murray.

„Přece mě někdo můžete vzít v dodávce. No tak, koupím vám za to ledovou tříšť.“

„Kolik jsi tenhle týden udal králíků?“

Daniel si přivydělával prodejem stažených králičích kožek. Cena těch nejlepších nevysvětlitelně stoupla z jedné pence na několik šilinků a jeho bratři mu to náhlé zbohatnutí trochu záviděli.

„Jenom čtyři.“

„No, víc ti nenabídnu.“

„Jo, Murrayi, mám ti od Betty vyřídit, že jejich nejlepší kobyla je konečně březí, jestli máš pořád ještě zájem.“

„Ta, co ji připustili k Magicianovi?“

„Asi jo.“

Murray si vyměnil pohled s nejstarším synem. „Možná by ses tam koncem týdne mohl zastavit, Colme. Bylo by fajn mít aspoň jednoho slušného koně.“

„To mi připomíná…“ Letty se zhluboka nadechla. „Když jsem přišla, seděla Margaret na té mladé klisně. Nevím, jestli by vůbec měla jezdit. Není to… bezpečné.“

Murray ani nezvedl hlavu od jídla. „Je to dospělá ženská, Letty. A za chvíli už jí nebudeme moct mluvit do života vůbec.“

„Nemusíš se kvůli tomu nervovat, Letty. Vím, co dělám.“

„Ta klisna vypadá hrozně zlomyslně.“ S neurčitým pocitem, že podkopávají její autoritu, se Letty pustila do mytí nádobí. „Jenom si myslím, že by se to Noreen nelíbilo. Zvlášť ne teď… za téhle situace.“

Při zmínce o sestře se rozhostilo krátké, truchlivé ticho.

Murray od sebe odstrčil prázdný talíř. „Jsi hodná, že se o nás tak staráš, Letty. Nemysli si, že ti nejsme vděční.“

Pokud si snad chlapci všimli pohledu, který si vyměnili oba „starouši“, jak jim říkali, anebo pokud zaznamenali, že tetě Letty nepatrně zrůžověly tváře, nijak to nekomentovali. Stejně jako nic neřekli, když si před několika měsíci začala na návštěvy k nim brát parádní sukni. Anebo že si po čtyřicítce začala zničehonic natáčet vlasy.

Margaret se zvedla z křesla a začala se probírat dopisy, které Letty položila na příborník vedle své kabelky. „No doprdele!“ vykřikla najednou.

„Margaret!“

„Promiň, Letty. Ale koukejte! Koukej, tati, to je pro mě! Od námořnictva!“

Otec ji gestem vyzval, aby mu dopis donesla. Vzal obálku do mohutných rukou, otočil ji, prohlédl si úřední razítko a přečetl zpáteční adresu. „Mám ti to otevřít?“

„Není mrtvý, že ne?“ vyjekl Daniel a Colm mu okamžitě vysekl pádný pohlavek.

„Nechovej se jako ještě větší hňup, než jsi.“

„Nemyslíš, že je mrtvý, že ne?“ Margaret se chytila stolu a z obvykle růžolících tváří se jí vytratila všechna barva.

„Jasně že ne,“ ujistil ji otec. „To by ti poslali telegram.“

„Možná chtěli ušetřit na poštovném, ale…“ Daniel se prudce odstrčil na židli, aby se vyhnul bratrovu pádnému kopanci.

„Chtěla jsem počkat, až všichni dojíte,“ řekla Letty, ale nikdo si jí nevšímal.

„Tak dělej, Mags. Na co čekáš?“

„Nevím,“ hlesla dívka, kterou zjevně pohltila muka nerozhodnosti.

„No tak, všichni jsme tady s tebou.“ Otec jí konejšivě položil ruku na záda.

Vzhlédla k němu a pak znovu sklopila oči k dopisu ve své ruce. Její bratři se zvedli a ochranitelsky ji obklopili. Letty si u dřezu připadala přebytečná, jako by sem nepatřila. Aby zakryla rozpaky, začala drhnout pánev a prsty jí ve vroucí vodě zrudly.

Margaret roztrhla obálku a otevřela dopis. Polohlasně si přitom mumlala, jak to při čtení dělala už od dětství, a náhle tiše zasténala. Letty se prudce otočila. Margaret ztěžka dosedla na židli, kterou jí jeden z bratrů přistrčil. Podívala se na otce a zatvářila se žalostně.

„Co se děje, holčičko?“ Tvář měl zvrásněnou úzkostí.

„Já jedu, tati,“ vydechla.

„Cože? Do Irska?“ vyjekl Daniel a vytrhl jí dopis.

„Ne. Do Anglie. Mají pro mě místo na lodi. Kristepane, tati!“

„Margaret!“ pokárala ji Letty, ale nikdo ji neslyšel.

„Mags pojede do Anglie!“ Její starší bratr se začetl do dopisu. „Vážně pojede! Oni ji tam fakt vmáčkli!“

„Drzoune,“ utrousila Margaret, ale nijak zvlášť rozhořčeně.

„‚Vzhledem ke změně situace, k níž došlo u jiné válečné nevěsty, vám můžeme nabídnout místo na –‘ jak se tohle čte? ‚Loď odplouvá ze Sydney‘ a tak dále a tak dále.“

„Změně situace? Co asi tak myslíte, že se té chudince stalo?“ řekl Niall posměšně.

„Je klidně možné, že už byl její muž ženatý s jinou. To se stává.“

„Letty!“ řekl káravě Murray.

„Vždyť je to pravda, Murrayi. Takových věcí se stala spousta. Stačí číst noviny. Slyšela jsem o děvčatech, co se trmácela až do Ameriky, jenom aby se tam dozvěděla, že už je ten mužský nechce. A některé dívky byly dokonce…“ Letty se odmlčela.

„Takový Joe není,“ prohlásil Murray. „To přece všichni víme.“

„A hlavně,“ poznamenal vesele Colm, „když se s Mags brali, řekl jsem mu, že jestli jí někdy ublíží, tak si ho najdu a zabiju ho.“

„Ty taky?“ řekl překvapeně Niall.

„Bože můj!“ zvolala Margaret. Na tetu se nepodívala, ale na znamení omluvy se pokřižovala. „Když mám vás, abyste na mě dohlíželi, divím se, že do toho se mnou vůbec šel.“

Rozhostilo se ticho, jak si všichni v místnosti uvědomili, co ten dopis znamená. Margaret uchopila otce za ruku a pevně ji sevřela. Ostatní předstírali, že si toho nevšimli.

„Dal by si někdo čaj?“ hlesla Letty. Představila si kuchyň, ve které už není Margaret, a najednou měla v krku knedlík. Ozvalo se několikeré souhlasné zamumlání.

„Ale nezaručujou ti, že dostaneš kajutu, víš to?“ pronesl Niall, pořád ještě začtený do dopisu.

„Můžou ji přihodit k zavazadlům,“ ušklíbl se Liam. „Objemná je na to dost.“

„Takže ty nás tu necháš?“ vyhrkl Daniel. Letty si všimla jeho otřeseného výrazu. „Pojedeš do Anglie a nás tady necháš?“

„Jo, pojedu,“ řekla Margaret tiše.

„Ale co my?“ vzlykl Daniel a hlas se mu zlomil, jako by až doteď nebral sestřinu svatbu vážně a neuvědomil si, co to vlastně může znamenat. „Nemůžeme přece přijít o mámu a ještě o Mags! Co si teď jako počneme?“

Letty chtěla něco říct, ale zjistila, že neví co.

Murray naproti němu seděl až dosud mlčky a dceřinu ruku svíral ve své. „My budeme rádi, synu,“ pronesl.

„Cože?“

Murray se konejšivě usmál na dceru. Letty mu ten úsměv tak úplně nevěřila. „Budeme rádi, protože Margaret bude s prima, hodným mužským. S mužským, který bojoval za svoji zemi i za tu naši. S mužským, který si naši Margaret zaslouží zrovna tak jako ona jeho.“

„Ach tati…“ Margaret si otřela oči.

„Ale úplně nejvíc,“ zvýšil Murray hlas, jako by se bál, aby ho někdo nepřerušil, „bychom měli být rádi, že Joeův dědeček byl Ir. Což znamená…“ Jemně položil drsnou dlaň dceři na vypouklé bříško. „… že dá-li Bůh, dostane se tady to malé do Jeho vyvolené země.“

„Ach Murrayi,“ zašeptala Letty a přitiskla si dlaň k ústům.

„Připravte se, kluci,“ zamumlal Colm ke svým bratrům a začal si obouvat boty. „Čeká nás pásmo irských lidových písní.“

Mokré prádlo už nebylo kam dávat. Sušák na prádlo v domě byl tak naložený, že hrozil utrhnout se ze stropu; mokré kusy látky visely snad na každém háčku a šňůře i na ramínkách zavěšených přes dveře a ležely rozložené na ručnících na každém volném povrchu. Margaret vylovila z kbelíku další mokré tílko a podala ho tetě. Ta ho strčila okrajem do mandlu a začala otáčet klikou.

„To proto, že včera nic neuschlo,“ vysvětlovala Margaret. „Nesundala jsem to včas, takže všechno znova promoklo, a pořád mi toho na praní spousta zbývala.“

„Co kdyby sis sedla, Maggie?“ navrhla Letty při kradmém pohledu na její nohy. „Že bys na minutku odlehčila nohám.“

Margaret se vděčně sesunula na židli v prádelně a sehnula se, aby pohladila fenku teriéra, která jí seděla u nohy. „Mohla bych něco pověsit do koupelny, ale táta to nesnáší.“

„Víš, že bys měla odpočívat. Většina ženských už touhle dobou jenom sedí s nohama nahoře.“

„Ále, však mám ještě spoustu času,“ mávla rukou Margaret.

„Ani ne dvanáct týdnů, pokud dobře počítám.“

„Afričanky to prostě vyklopí někde za keřem a jdou si zase po své práci.“

„Nejsi Afričanka. A pochybuju, že by někdo dítě jen tak ‚vyklopil‘, jako by to bylo…“ Letty si palčivě uvědomila, že o porodech se nemůže vyjadřovat nijak kvalifikovaně. Dál mlčky ždímala prádlo. Déšť hlasitě bubnoval na střechu přístavku a otevřenými okny se dovnitř linula sladká vůně čerstvě promoklé hlíny. Stařičký mandl vrzal a skřípal, jako by se mu do práce vůbec nechtělo.

„Daniel to nese hůř, než jsem si myslela,“ ozvala se Margaret po chvíli.

Letty se zahekáním přitáhla kliku mandlu k sobě. „Je to ještě kluk. V posledních pár letech toho na něj bylo moc.“

„Ale on je opravdu naštvaný. Nečekala jsem, že se na mě bude zlobit.“

Letty se chviličku odmlčela. „Spíš je asi zklamaný. Napřed přišel o mámu, a teď i ty…“

„Neudělala jsem to přece naschvál!“ Margaret si vybavila bratrovy výbuchy vzteku. Vzpomněla si, jak po ní rozhořčeně házel slovy jako „sobecká“ a „zlá“, a tirádu invektiv zastavila až otcova pádná ruka.

„To já přece vím,“ řekla Letty. Přestala mandlovat a narovnala se. „A oni to taky vědí. I Daniel.“

„Ale chápeš, když jsme se s Joem brali, vůbec jsem nemyslela na to, že tady budu muset tátu a kluky nechat. Ani by mě nenapadlo, že to bude někomu vadit.“

„Jasně že jim to vadí. Mají tě přece rádi.“

„Já jsem přece taky nic nenamítala, když Niall odjel.“

„Ale to byla válka. Vědělas, že prostě musí.“

„Ale kdo se teď o ně postará? Táta si možná zvládne vyžehlit košili nebo umýt nádobí, když bude muset, ale ani jeden z nich neuvaří ani slanou vodu. A postele by nepřevlékli, dokud by se povlečení samo nesebralo a neodpochodovalo do koše na prádlo.“

Margaret skoro začala svým slovům věřit a představila si sebe samu jako pilíř domácnosti, kteroužto pozici byla nucena v posledních dvou letech s tichým roztrpčením zastávat. Předtím by si byla nedokázala představit, že bude muset někomu vařit a uklízet. Dokonce i Joe se tvářil chápavě, když mu oznámila, že je v tomhle směru úplně nemožná – a co víc, rozhodně s tím nehodlá nic dělat. Teď byla nucena trávit hodiny denně péčí o bratry, s nimiž kdysi jednala jako rovná s rovnými, a svářel se v ní přitom zármutek, pocit viny a tichý vztek. „Dělá mi to hroznou starost, Letty. Vážně si myslím, že to nemůžou zvládnout… že jim tu prostě bude chybět ženská ruka.“

Nastalo dlouhé ticho. Fenka ze spaní zakňučela a zahrabala nohama, jako by se za někým honila.

„Možná by si mohli někoho najmout, myslím jako hospodyni,“ prohodila posléze Letty zdánlivě odlehčeným tónem.

„Za to by táta nikdy neplatil. Víš, jak pořád vyvádí, že se musí spořit. A navíc by podle mě nesnesli, aby se jim v kuchyni motal někdo cizí. Víš, jací jsou.“ Vrhla po tetě letmý pohled. „Co se Niall vrátil z těch táborů, nemá kolem sebe rád žádné cizí lidi. Ach jo...“

Déšť venku začínal polevovat. Bubnování na střeše ustávalo a mezi šedivými mraky na východě začínaly prosvítat záblesky modři. Obě ženy chvíli mlčely, zjevně zaujaté výhledem z okna zakrytého sítí.

Margaret pochopila, že se odpovědi nedočká, a tak pokračovala: „Vlastně si říkám, že bych možná nikam jezdit neměla. Jaký by to mělo smysl, když se budu stejně celou dobu jenom strachovat, jak se jim tu daří, že jo?“

Čekala, co na to teta. Ta ovšem nic, a tak Margaret navázala: „Protože přece nemůžu…“

„No,“ ozvala se konečně Letty, „možná bych jim mohla trochu vypomoct.“

„Cože?“

„Neříkej ‚cože‘, zlato. Jestli ti to opravdu dělá takovou starost,“ pokračovala Letty uvážlivě, „možná bych se tu mohla většinu dní stavit. Jenom abych trochu vypomohla.“

„Ach, Letty, vážně bys mohla?“ Margaret si dala pozor, aby do svého hlasu vložila správnou dávku překvapení a vděčnosti.

„Nerada bych se vměšovala.“

„To ne… samozřejmě že ne.“

„Nechtěla bych, abyste si mysleli, ty nebo kluci… že se cpu na místo vaší matky.“

„Ale kdepak, to by si určitě nikdo nemyslel.“

Obě ženy chvíli zpracovávaly, co Letty konečně vyřkla nahlas.

„Někteří lidi si to možná… budou vykládat jinak. Lidi ve městě a tak.“ Letty si bezděčně přihladila vlasy.

„To možná jo,“ přisvědčila Margaret, stále s vážným výrazem.

„Ale beztak teď nemám práci, že jo, když zavřeli zbrojovku. A rodina je přednější.“

„To rozhodně.“

„Kluci tady ženskou ruku potřebujou. Zvlášť Daniel. Je teď v tom citlivém věku… A nedělala bych přece nic špatného… Nechtěla bych přece… chápeš…“

Pokud si snad Margaret povšimla, jak se tetě zarděly tváře lehounkým potěšením, moudře to nekomentovala. Komplikované pocity, které v ní vyvolávala tetina nová rtěnka a něco dalšího nevyřčeného v jejím výrazu, se statečně pokusila vytěsnit. Pokud bylo nutno vyměnit svobodu bez výčitek za to, že matčino místo zaujme někdo jiný, byla Margaret odhodlaná vidět jen kladné stránky.

Lettyina hranatá tvář se rozzářila v úsměvu. „Tak jestli ti to pomůže, drahoušku, slibuju, že se o ně postarám,“ řekla. „A o Maudie taky. Budu se o ni starat, jak budu moct. Nemusíš si dělat starosti.“

„Ach, o tu starost nemám.“ Margaret se s námahou zvedla. „Půjdu se –“

„Jasně že se o všechny postarám,“ mluvila dál Letty. Dychtivé očekávání zjevně spustilo stavidla její výmluvnosti. „Jestli se ti tím opravdu trošku uleví, Maggie, udělám, co budu moct. Neboj se, nemusíš mít ani tu nejmenší starost.“ Jako by najednou nabyla nového elánu, vyždímala poslední košili v ruce a hodila ji do koše na prádlo, kde musela počkat na příští sušení.

Otřela si velké kostnaté ruce do zástěry. „Tak to by bylo. Co kdybych nám teď udělala čaj? Ty běž odepsat námořnictvu, že přijímáš, abychom věděli, že máš všechno zařízeno. Nechtěla bys přece o to místo přijít, že ne? Ne jako ta druhá chudinka.“

Margaret se usmála pohotověji, než jak se cítila. V tom článku v Glamouru psali, že už možná nikoho z nich nikdy neuvidí. Na to musel být člověk připravený.

„Víš co, Maggie? Půjdu ti nahoru trochu probrat šuplíky. Podívám se, jestli nepotřebuješ něco pozašívat. Vím, že s jehlou si moc nerozumíš, a chceš přece vypadat pěkně, až se s Joem zase uvidíte.“

Nesmíte jim to zazlívat, psalo se v tom časopisu. A rozhodně nesmíte dávat manželovi vinu za to, že vás odtrhl od rodiny. Její teta už táhla koš s prádlem se stejnou majetnickou rutinou, jako to kdysi dělávala její matka.

Margaret zavřela oči a zhluboka vydechla. Z druhého konce prádelny k ní dolehl Lettyin hlas. „Možná bych taky mohla spravit tvému tátovi pár košil, když už budu v tom. Člověk si nemůže nevšimnout, že vypadají trochu obnošeně, zlato, a nechci, aby někdo říkal, že se neumím…“ Úkosem pohlédla na Margaret. „Postarám se, aby tady všechno bylo jako ze škatulky. Přesně tak. Nemusíš si vůbec dělat starosti.“

Margaret si ani nechtěla představovat, že by tu zůstali sami. Takhle to bylo lepší než s někým cizím.

„Maggie?“

„Hm?“

„Myslíš… myslíš, že to tvému otci nebude vadit? Myslím jako, že tady budu?“ Letty se náhle zatvářila úzkostně. Vypadala v tom okamžiku zranitelně, spíš jako mladá nevěsta než jako pětačtyřicetiletá žena.

Když o tom Margaret posléze mnohokrát přemýšlela, nemohla přijít na to, co ji k těm slovům vlastně přimělo. Nebyla přece zlá. Rozhodně si nepřála, aby Letty a otec zůstali osamělí.

„Myslím, že bude mít ohromnou radost,“ řekla a sehnula se k psíkovi. „Má tě moc rád, Letty, a kluci taky.“ Sklopila oči, odkašlala si a usilovně zkoumala třísku ve své dlani. „Mockrát mi říkal, že tě bere jako… trochu jako sestru. Někoho, s kým se může bavit o mámě, kdo si pamatuje, jaká bývala… A když jim ještě k tomu budeš prát košile, budou ti samozřejmě vděční nadosmrti.“ Kdovíproč při těch slovech nedokázala zvednout oči, přesto si ale uvědomovala, jak Letty kousek od ní náhle znehybněla. Sukně a hubené nohy pod ní ztuhly a ruce, jindy tak činorodé, jí bez pohnutí spočívaly na zástěře.

„Ano,“ pronesla Letty konečně. „Samozřejmě.“ Trochu se zajíkla. „No, jak jsem říkala. Půjdu – půjdu nám udělat ten čaj.“

2

Dva klokani – oba jsou samečci, sotva rok odrostlí matčině vaku – už zakrátko poletí do Londýna… Cestou zkonzumují sedm kilogramů sena. Aerolinky Qantas Empire včera oznámily, že klokani stráví ve vzduchu pouhých 63 hodin.

Sydney Morning Herald, 4. července 1946

Tři týdny do nalodění

Nejdražší Iane,

neuhodneš, co se stalo: vzali mě! Vím, že tomu nebudeš chtít věřit, sama tomu málem nevěřím, ale je to tak. Tatínek se obrátil
na jednoho svého dávného přítele z Červeného kříže, který má nějaké vysoce postavené známé u námořnictva, a za chvíli už mi přišlo oznámení, že mám místo na příští lodi, i když bych technicky neměla mít právo na přednostní zacházení.

Ostatním nevěstám doma jsem musela říct, že jedu do Perthu
za babičkou, aby se nevzbouřily, ale teď jsem tady, schovaná v hotelu Wentworth v Sydney, a čekám, až budu moct naskočit
na loď mimo pořadí.

Miláčku, už se Tě nemůžu dočkat. Tak strašně mi scházíš. Maminka povídala, že až si zařídíme nový domov, hned s tatínkem přijedou za námi. Plánují letět tou novou „klokaní linkou“ od Qantas – věděl jsi, že Lancastrianem to do Londýna trvá jenom 63 hodin? Maminka vzkazuje, že mi máš poslat adresu Tvojí matky, aby mi mohla poslat zbytek mých věcí, až dorazím do Anglie. Jakmile poznají Tvoje rodiče, určitě se se vším srovnají mnohem líp. Mají představu, že skončím v nějakém hliněném domku někde uprostřed anglických polí.

Jinak si tu trénuju nový podpis, lásko, a snažím se nezapomenout, že mi teď lidé říkají „paní“, a pořád ještě si zvykám, že mám na ruce snubní prsten. Moc mě zklamalo,
že jsme nemohli jet na pořádnou svatební cestu, ale vlastně je mi jedno, kde budeme, hlavně že budu s Tebou. Už budu končit, odpoledne jdu do Klubu amerických manželek ve Woolloomooloo, abych zjistila, co budu vlastně potřebovat s sebou. Američanky dostávají spoustu věcí, ne jako my chudinky britské manželky. (Není to paráda, že to můžu napsat?)

Ale ještě jednou budu muset poslouchat „Když kluk z Alabamy potká děvče z Gundagai“, tak si snad nechám narůst křídla a poletím za Tebou sama.

Opatruj se, lásko moje, a napiš mi, hned jak budeš mít chvilku.

Tvoje Avice

Klub amerických manželek se od svého založení před čtyřmi lety scházel jednou za čtrnáct dní v elegantním domě s bílou štukovou omítkou vedle Královské botanické zahrady. Jeho původním účelem bylo pomáhat dívkám, které sem dorazily z Perthu nebo z Canberry, přečkat ty nekonečné týdny, než dostanou povolení vydat se za svými americkými manžely. Děvčata se tu učila vyrábět sešívané americké přikrývky a zpívat americkou hymnu; těhotným nebo kojícím se dostalo trochu té mateřské podpory a o radu se sem mohly obrátit také dívky, které nevěděly, zda se víc děsí cesty samotné, anebo představy, že se jí nedočkají.

V poslední době ovšem klub jaksi přestal být americký: předešlého roku vydala americká vláda zákon o válečných nevěstách, který pomohl odjet všem dvanácti tisícům australských novomanželek. Šití přikrývek tak vystřídal odpolední bridž a doporučení, jak si poradit s britským jídlem a přídělovým systémem.

Řada mladých nevěst, které teď do klubu docházely, bydlela u rodin v Leichhardtu, Darlinghurstu či na předměstí. Nacházely se v jakési podivné Zemi nikoho – jejich život v Austrálii ještě neskončil a život jinde dosud nezačal a ony se zabývaly nepodstatnými detaily z budoucnosti, o níž skoro nic nevěděly a kterou nemohly nijak ovlivnit. Možná proto nebylo překvapivé, že když se jednou za čtrnáct dní sešly, točil se všechen hovor jen kolem jednoho tématu.

„Znám jednu holku z Melbourne, co se dostala na Queen Mary a měla kajutu v první třídě,“ ozvala se jedna obrýlená dívka. Zmíněná zaoceánská loď byla pro všechny jako svatý grál. Do Austrálie chodily dopisy, které líčily všechnu tu nádheru. „Prý se skoro celou dobu jen opalovala u bazénu. Po večeři se prý tančilo, hrály se společenské hry, prostě všechno. A všechna děvčata dostala úplně nádherné šaty šité na Cejlonu. Akorát že se musela o kajutu dělit s nějakou jinou ženskou, co s sebou měla děti. Brr. Ohmataly jí upatlanými packami všechno oblečení a každý den se budila v půl šesté, protože mimino začalo brečet.“

„Děti jsou požehnání,“ pronesla paní Proffitová vlídně a pozorně přitom kontrolovala stehy na zeleném kloboučku opičky z hnědé vlny. Dnes se vyráběly dárečky pro londýnské děti, jimž vybombardovali domov. Jedna z dívek dostala od své anglické tchyně knihu s názvem Jak účelně využít zbytky a drobnosti a paní Proffitová z ní pro následující sedánek vypsala návod, jak vyrobit náhrdelník z kovových kroužků, které se dávaly na nohy slepicím, a noční kabátek ze starého kombiné. „Ano,“ dodala a počastovala je všechny laskavým pohledem. „Jednou to pochopíte. Děti jsou požehnání.“

„Větší požehnání je žádné nemít,“ zamumlala tmavooká dívka vedle Avice a nádavkem do ní vulgárně šťouchla.

Za jiných okolností by Avice ve společnosti této podivné směsice dívek, z nichž některé jako by přijely rovnou z nějaké usedlosti ve vnitrozemí a pořád ještě měly červený prach na botách, nevydržela ani pět minut. A už vůbec by nemrhala celé hodiny posloucháním nekonečných přednášek od starých panen ve středních letech, pro něž se válka stala výbornou příležitostí, jak si trochu prozářit neutěšený život. Jenomže už byla v Sydney skoro deset dní, jediný, koho tu znala, byl otcův dávný přítel pan Burton, a Klub manželek bylo jediné místo, kam mohla chodit navazovat společenské styky. (Pořád ještě netušila, jak se otci svěřit s páně Burtonovým chováním. Už čtyřikrát musela tomu člověku vysvětlit, že je vdaná žena, ale měla neodbytný pocit, že to pro něj nehraje žádnou roli.)

Na dnešní sedánek přišlo kromě ní dvanáct dalších mladých žen. Jen málokteré z nich se povedlo strávit se svým manželem déle než týden v kuse a většina svého muže už skoro rok neviděla. Prioritou bylo dostat domů vojáky; „opuštěné ženy“, jak se jim začalo říkat, už tak důležité nebyly. Některé si podaly žádost již před rokem, ale od té doby se nedozvěděly skoro nic. Přinejmenším jedna už měla mizerného ubytování tak plné zuby, že to vzdala a vrátila se domů. Ostatní ale zůstaly, poháněné slepou nadějí, zoufalstvím, láskou anebo – a takových byla většina – nějakou směsicí toho všeho.

Avice byla mezi nimi nová. Jak tak poslouchala jejich historky ze soužití s rodinami, k nimž je nastěhovali, v duchu děkovala rodičům, že jí dopřáli přepych ubytování v hotelu. Kdyby musela bydlet u nějakých mrzutých starých lidí, rozhodně by to nebylo tak vzrušující. I tak její vzrušení s každým dnem opadalo.

„Jestli mi paní Tidworthová ještě jednou řekne ‚Božínku, on pro vás ještě nedal poslat?‘, tak ji snad praštím.“

„Ta si to vychutnává, bestie. Když u ní bydlela Mary Knightová, dělala jí to samé. Myslím, že by opravdu chtěla, aby ti přišel telegram ‚Už nejezdi‘.“

„Já zas nemůžu vystát, když mi říkají, že toho budu litovat.“

„Už to ale nebude dlouho trvat, ne?“

„Kdy má vyplouvat další loď?“

„Asi za tři neděle, podle toho, co mi přišlo,“ řekla dívka s tmavýma očima. Avice měla pocit, že se jmenuje Jean, ale na jména měla mizernou paměť a zapomněla je všechna vteřinu poté, co se jí dívky představily. „Doufám, že bude tak pěkná jako Queen Mary. Tam prý mají i kadeřnictví s vyhřívanými sušáky a tak. Zoufale si potřebuju nechat udělat vlasy, než Stana zase uvidím.“

„Královna Mary, to byla báječná žena,“ pronesla paní Proffitová na druhém konci stolu. „Opravdová dáma.“

„Tobě už přišel přípis?“ Pihovatá dívka sedící naproti se na Jean zamračila.

„Minulý týden.“

„Ale ty přece nemáš přednostní právo! Vždyť jsi říkala, že jsi podala žádost teprve před měsícem.“

Chvíli bylo ticho. Několik dívek u stolu se po sobě podívalo a pak opět sklopily oči k vyšívání. Paní Proffitová se rozhlédla. Zjevně si uvědomila, že atmosféra poněkud ochladla. „Potřebuje někdo ještě bavlnku?“ zeptala se a zamžourala přes brýle.

„Občas má člověk prostě štěstí, no,“ utrousila Jean a zvedla se od stolu.

„Jak to, že pojede zrovna ona?“ dožadovala se pihovatá dívka žen po svém boku. „Já už čekám patnáct měsíců, a ona pojede příští lodí? Copak to je nějaká spravedlnost?“ pokračovala ukřivděným tónem. Avice si v duchu umínila, že své povolení k odjezdu raději nebude zmiňovat.

„Je v tom, že jo?“ zašeptala jiná dívka.

„Cože?“

„Jean. Je v jiném stavu. Víte co? Jakmile jste víc než ve čtvrtém měsíci, Američani vás na loď nepustí.“

„Kdo bude dělat toho tučňáčka?“ zeptala se paní Proffitová. „Nevypotřebujte všechnu černou, nechte ji na tučňáčka!“

„Moment!“ ozvala se dívka s rezavými vlasy, která právě navlékala nit do jehly. „Její Stan odplul už v listopadu. Povídala, že jel stejnou lodí jako můj Ernie.“

„Takže v jiném stavu být nemůže.“

„Anebo je… což znamená…“

Dívky si vyměnily vykulené pohledy. Několik z nich se ušklíblo.

„Nechtěla byste zkusit toho klokánka, Saro?“ Paní Proffitová se na všechny široce usmála a vylovila z plátěného pytlíku kousky světle hnědé plsti. „Klokánci jsou moc roztomilí, nemyslíte?“

Za pár minut se Jean vrátila na své místo a poněkud bojovně si založila ruce na prsou. Pak si zjevně uvědomila, že už se o ní nemluví, a viditelně se uvolnila – i když jí možná přišlo zvláštní, s jakou pílí se zbytek osazenstva věnuje výrobě hraček.

„Já jsem svého muže, Iana, potkala na odpoledním čaji,“ prohodila Avice ve snaze prolomit hradbu mlčení. „Byla jsem v uvítacím výboru a on byl druhý, komu jsem nabídla čaj.“

„A to bylo všechno, cos mu nabídla?“

To byla Jean. Avice to vůbec nepřekvapilo. „Podle toho, co jsem slyšela, nemá každý o pohostinnosti stejnou představu jako ty,“ opáčila. Vybavilo se jí, jak se tenkrát při nalévání čaje červenala; Ian jí nepokrytě zíral na kotníky, na což byla celkem pyšná.

Seržant Ian Stewart Radley. Šestadvacet let, o celých pět let starší než Avice, což jí připadalo tak akorát. Vysoký a vzpřímený, oči barvy moře, uhlazený britský přízvuk a široké, měkké ruce, při jejichž prvním letmém doteku se zachvěla, i když v nich držel máslovou sušenku. Požádal ji o tanec, přestože na parketu ještě nikdo nebyl, a jí připadalo, že odmítnout vojáka by byla hanba. Denně hledí smrti do tváře, tak jak by mu mohla upřít jeden quickstep nebo skotské kolo?

Ani ne za čtyři měsíce byli svoji. Měli vkusný, decentní obřad na matrice na Collins Street. Její otec měl jisté podezření a pověřil matku, aby se jí vyptala – diskrétně, jako žena ženy, pochopitelně –, zda má svatba takhle narychlo ještě jiný důvod než Ianův blížící se odjezd. Ian jejího otce ujistil, že pokud si to Avicini rodiče budou přát, rád na ni počká, že je rozhodně nechce nijak znepokojovat. Avice to od něj připadalo velmi čestné, ale byla pevně rozhodnutá stát se paní Radleyovou co nejdřív. Válka jako by všechno uspíšila a zkrátila lhůty, které dříve bývaly přirozené. A ona si navíc od toho prvního šálku čaje neuměla představit, že by si mohla vzít někoho jiného; že by se snad našel jiný muž, jemuž by byla ochotná věnovat své mnohé přednosti.

„Ale vždyť o něm vůbec nic nevíme, drahoušku,“ bědovala její matka a lomila rukama.

„Je skvělý!“

„Dobře víš, že takhle to nemyslím.“

„A co potřebuješ vědět? Pomáhá držet brisbaneskou linii, ne? Chrání naši zemi, nasazuje život dvanáct tisíc mil od domova, aby nás bránil před Japonci. Copak to nestačí, aby si zasloužil moji ruku?“

„Nemusíš být tak melodramatická, zlato,“ řekl otec.

Samozřejmě nakonec povolili. Vždycky nakonec povolili. Její sestra Deanna zuřila.

„Můj Johnnie byl ubytovaný u mojí tety Vi,“ svěřila se další dívka. „To je ale nádherný chlap, říkala jsem si. Hned druhý večer jsem se k němu vplížila do pokoje a bylo to.“

„Vzít to hopem je nejlepší,“ zazubila se jiná a ostatní se bouřlivě rozesmály. „Vykolíkovat si zábor.“

„Zvlášť pokud je někde poblíž Jean.“

Dokonce i Jean to přišlo vtipné.

„Tak, která z vás by si chtěla zkusit, jak se dělají tyhle rozkošné náhrdelníky?“ Paní Proffitová zvedla poněkud nesouměrný řetěz z hliníkových kroužků. „Vsadím se, že ty nejelegantnější evropské dámy nosí právě něco takového!“

„Příště se budeme učit, jak si vyrobit velkou večerní toaletu z koňských houní.“

„Já jsem vás slyšela, Edwino!“ Paní Proffitová opatrně položila náhrdelník zpátky na stůl.

„No nezlobte se, paní P., ale kdyby na mně můj Johnnie viděl něco takového, nejspíš by nevěděl, jestli mi má dát pusu, nebo se podívat, jestli jsem nesnesla vejce.“

Všechny vybuchly smíchem, v němž ovšem zaznívala stěží potlačovaná hysterie.

Paní Proffitová s povzdechem odložila ruční práci. Skutečně?! S blížícím se naloděním se to pochopitelně dalo očekávat, ale i tak! Tahle děvčata uměla být někdy tak únavná.

„Tak na kdy to máš?“

Jeanina hostitelská rodina bydlela jen dvě ulice od hotelu Wentworth, takže šly obě dívky domů společně. Navzdory vzájemným antipatiím se loudaly; ani jedné se nechtělo strávit další večer zavřená ve svém pokoji.

„Avice? Na kdy máš povolení k odplutí?“

Avice zvažovala, zda má odpovědět pravdivě. Věděla celkem jistě, že s Jean, která byla zcela zjevně vulgární, nezralá osoba, by se za normálních okolností nikdy nestýkala, zvlášť pokud byla pravda, že je v jiném stavu. Zdrženlivost a sebeovládání ovšem zrovna nepatřily k Aviciným přednostem a po celém odpoledni, kdy musela ohledně svých plánů mlčet, už to nemohla vydržet. „Jako ty. Za tři týdny. Na té lodi, jak se jmenuje? Victoria?“

„To je pech, co?“ Jean si zapálila cigaretu a dlaněmi chránila plamínek před větrem vanoucím od moře. Opožděně pak nabídla jednu i Avice.

Avice znechuceně nakrčila nos a odmítla. „Cos to říkala?“

„Že je to pech. Jiné holky si pojedou na Queen Mary a my vyfasujeme takovou starou popelnici.“

Kolem pomaličku projelo auto. Z oken se vyklonili dva vojáci a zahulákali na ně cosi neslušného. Jean se na ně zazubila, zamávala jim cigaretou a auto zmizelo za rohem.

Avice se na ni podívala. „Promiň, já ti nerozumím.“

„Tys neslyšela paní Proffitovou? Tu, co má za muže kapitána?“

Avice zavrtěla hlavou.

Jean se suše zasmála. „Jo, holka, nás kadeřnictví ani kajuta v první třídě fakt nečekají. Victoria je letadlová loď.“

Avice na ni chvilku beze slova zírala a pak se usmála. Byl to úsměv, jaký měla doma vyhrazený pro služebnictvo, když někdo z nich provedl nějakou opravdovou hloupost. „To ses musela zmýlit, Jean. Dámy na letadlových lodích necestují.“ Zavanul k ní obláček cigaretového kouře a ona s odporem sevřela rty. „Vždyť by nás tam všechny ani neměli kam ubytovat.“

„Ty vážně nic nevíš, co?“

Avice se snažila nedat najevo podráždění nad tím, že s ní osoba, která je přinejmenším o pět let mladší než ona, mluví tímhle způsobem.

„Žádná normální loď už jim nezbyla. Rozstrkají nás na všechno, co je k mání. Asi si říkají, že kdo opravdu chce jet, vydrží cokoli.“

„Víš to jistě?“

„Dokonce i chudák paní P. vypadala trochu ustaraně. Nejspíš se bojí, že její mladé dámy dorazí do Anglie v montérkách a umouněné od nafty. To by člověk od výkvětu australského ženství zrovna nečekal.“

„Letadlová loď?“ Avice se udělalo poněkud mdlo. Opřela se o nejbližší zídku a posadila se.

Jean se pohodlně uvelebila vedle ní. „Přesně tak. Předtím mě nějak nenapadlo zajímat se, jak se jmenuje. Prostě jsem si říkala… No co už, řekla bych, že ji aspoň trochu upraví.“

„Ale kde budeme spát?“

„To nevím. Možná na palubě, vedle letadel?“

Avice vytřeštila oči.

„Šmankote, Avice, tebe je ještě lehčí oblbnout, než jsem si myslela.“ Jean se zachechtala, típla cigaretu, zvedla se a znovu vykročila.

Možná si to Avice jen namlouvala, ale měla pocit, že Jeanin hlas zní čím dál obhroubleji.

„Nějak nás tam naskládají. I tak je to lepší než zůstat smrdět tady. Dostaneme postel a jídlo a Červený kříž se o nás postará.“

„Ach, to opravdu ne.“ Avice se zakabonila a zrychlila krok. Pokud zavolá co nejdříve, možná ještě otce stihne, než vyrazí do klubu.

„Jak to myslíš?“

„Něčím takovým cestovat prostě nemohu. Rodiče by to nesnesli. Mysleli, že pojedu parníkem. Jednou z těch zrekvírovaných zaoceánských lodí, však víš. To je vlastně jediný důvod, proč mi to dovolili.“

„V téhle době musíš brát, co je, děvenko. To přece víš.“

Já rozhodně ne, řekla si Avice v duchu. Teď už k hotelu prakticky běžela. Děvče, jehož rodina vlastní největší továrnu na výrobu rádií v celém Melbourne, na letadlové lodi rozhodně nepopluje.

„Budeme taky fasovat strojnické uniformy, kdyby potřebovali pomoct něco leštit.“

„To mi tedy vůbec nepřipadá vtipné!“

„Člověk se tomu musí umět zasmát.“

Ať mě ta hrozná holka nechá na pokoji, pomyslela si Avice. S ní bych nevkročila na jednu loď, ani kdyby to byla okružní plavba na Queen Mary po Sydneyském zálivu.

„Neboj, Avice. Určitě dostaneš prvotřídní místečko v kotelně!“ Ještě v polovině ulice za sebou Avice slyšela Jeanin nepříjemný smích.

„Maminko?“

„Avice, zlatíčko, to jsi ty? Wilfrede! To je Avice!“ zavolala matka do chodby. Avice ji v duchu viděla, jak sedí v křesílku u telefonního stolku, na němž je vždycky váza s květinami, nohy zabořené do perského koberce na parketové podlaze. „Jak se máš, drahoušku?“

„Dobře, maminko. Ale potřebuju mluvit s tatínkem.“

„Zníš nějak divně. Opravdu jsi v pořádku?“

„Ano.“

„Ozval se ti už Ian?“

„Maminko, musím mluvit s tatínkem.“ Avice se snažila potlačit netrpělivý tón.

„Ale řekla bys mi, kdyby něco?“

„To je moje princeznička?“

„Ach tatínku, díkybohu! Je tu taková potíž.“

Otec nic neřekl.

„S tou plavbou.“

„Vždyť jsem s kapitánem Guildem osobně mluvil. Slíbil mi, že budeš hned na další –“

„Ne, to není problém. Místo už mám zajištěné.“

„Tak v čem je potíž?“

Za otcem slyšela matku: „To ten její mladík. Vsadím deset k jedné, že se s ním něco přihodilo.“

A pak Deanna: „Napsal jí, že nemá jezdit?“

„Řekni jim, že s Ianem to nemá co dělat! To ta loď!“

„Já ti nerozumím, princezno.“

„Je to letadlová loď!“

„Cože?“

„Maureen!“ sykl otec. „Buď zticha! Vůbec neslyším, co mi říká!“

Avice krátce povzdechla.

„No právě! Je to letadlová loď! Čekají, že poplujeme do Anglie na letadlové lodi!“

Chvíli bylo ticho. „Chtějí, aby plula letadlovou lodí,“ vysvětlil otec matce.

„Cože? Letadlem?“

„Ale ne, ženská hloupá! Takovou tou lodí, co na ní vozí letadla.“

„Válečnou lodí?“

Avice přímo slyšela, jak se matka teatrálně zachvěla hrůzou. Deanna se rozesmála. To jí bylo podobné. Ještě Avice neodpustila, že se vdala dřív než ona.

„Musíš mě dostat na nějakou jinou loď,“ naléhala Avice. „Promluv s tím člověkem, co mě dostal na tuhle. Řekni mu, že musím jet nějakou jinou. Sežeň mi jinou loď!“

„O letadlové lodi jsi nic neříkal!“ sténala v pozadí matka. „Něčím takovým přece cestovat nemůže! Vždyť tam věčně z paluby vzlétají letadla! To není bezpečné!“

„Tatínku?“

„Vyner Brooke přece taky potopili, ne?“ dožadovala se matka. „Japončíci možná budou chtít tu letadlovou loď potopit, zrovna jako potopili Vyner Brooke!“

„Mlč už, ženská!

A co je špatně? Budeš na palubě jediné děvče, princezno?“

„Já? Ale ne, bude tam tak šest set manželek.“ Avice se zamračila. „Jenomže to bude hrůza! Budeme muset spát na celtách a nebude tam žádná vybavenost. A kdybys navíc, tatínku, viděl ta děvčata, co s nimi popluju – jak ony mluví! To se snad ani nedá –“

Matka se zmocnila sluchátka. „Já to věděla, Avice! To prostě není tvoje sorta lidí. Vážně si myslím, že to není dobrý nápad.“

„Tatínku? Můžeš to nějak zařídit?“

Otec těžce vzdychl. „No, to není tak jednoduché, princezno. Už tak jsem musel dělat psí kusy, abych tě tam dostal. A většina nevěst už odplula, takže nevím, kolik lodí budou ještě vypravovat.“

„No tak mi zaplať letenku. Poletím s Qantas.“

„To není tak jednoduché, Avice.“

„Přece nepojedu tou příšernou lodí!“

„Poslouchej mě, Avice. Musel jsem zaplatit spoustu peněz, abych tě na tu loď dostal, slyšíš? A ještě mnohem víc musím vysolit za ten tvůj zpropadený hotel, protože ubytování od námořnictva ti nevonělo. Nemůžu dát ještě víc za let do Anglie jenom proto, že se ti nezamlouvá vybavení na lodi.“

„Ale tatínku…“

„Zlatíčko, moc rád bych ti pomohl, opravdu, ale nemáš ani tušení, jak těžké bylo tě na tu loď vůbec dostat.“

„Ale tatínku!“ Avice si dupla a recepční se po ní podívala. Avice ztišila hlas a zašeptala: „Já vím, co děláš! Nemysli si, že nevím, proč mi nechceš pomoct!“

Matka se přísným tónem vložila do hovoru. „Avice, máš pravdu. Myslím, že ta loď je opravdu špatný nápad.“

„Vážně?“ Avice projel záchvěv naděje. Matka chápe, jak je důležité mít při cestování pohodlí. Ví, co se sluší. Co by si Ian pomyslel, kdyby Avice dorazila jako nějaký pomocný dělník?

„Ano. Myslím, že bys měla hned jet domů. Hned zítra ráno sedni na vlak.“

„Domů?“

„Celá ta věc je hrozně pochybná. Ta loď zní úplně strašlivě, o Ianovi už bůhvíjak dlouho nic nevíš…“

„Vždyť je na moři, maminko.“

„… a myslím si zkrátka, že všechno dohromady to nesvědčí o ničem dobrém. Ušetři si další trápení a pojeď domů, drahoušku.“

„Cože?“

„Vůbec nevíš, z jaké je ten člověk rodiny. Nevíš o něm vůbec nic. Nemáš ani tušení, jestli ti tam někdo přijde naproti. Pokud se tam ta válečná loď vůbec dostane. Pojeď domů, miláčku, a všechno to nějak vyřešíme. Spousta děvčat si to rozmyslí. Pořád o tom píšou.“

„A spousta děvčat taky dostane kopačky,“ zavolala Deanna.

„Jsem vdaná, maminko!“

„A to se určitě nechá nějak vyřešit. Koneckonců o tom tady skoro nikdo neví.“

„Cože?“

„No, byla to jenom taková maličká svatba, že? Můžeme to nechat anulovat nebo tak něco.“

Avice nevěřila svým uším. „Anulovat?! Ach, vy jste oba takoví pokrytci! Ale já vím, co děláte. Schválně jste mě dostali na tu nejhorší loď ze všech, abych nikam jet nechtěla!“

„Avice…“

„To máte ale smůlu. Protože já si to s Ianem nerozmyslím!“

Recepční dávno přestala předstírat, že neposlouchá, a dychtivě se nakláněla přes pult. Avice zakryla sluchátko dlaní a podívala se po ní s významně povytaženým obočím. Mladá žena se v rozpacích odvrátila a okázale se zahloubala do nějakých papírů.

Otec znovu ukořistil sluchátko. „Jsi tam? Avice?“ Těžce vzdychl. „Víš co, pošlu ti ještě nějaké peníze. Dej si chvíli na rozmyšlenou, jestli chceš. Zůstaň ve Wentworthu. Pak si o tom promluvíme.“

Avice slyšela, jak matka v pozadí stále něco drmolí. Sestra se dožadovala vysvětlení, proč může Avice bydlet v nejlepším hotelu v Sydney. „Ne, tatínku,“ prohlásila Avice. „Vyřiď mamince a Deanně, že na tu zpropadenou loď nastoupím a pojedu za svým manželem. Dostanu se tam, i kdybych se měla čvachtat v naftě a sedět vedle smradlavých mariňáků, protože ho miluju. Miluju ho! Znovu už volat nebudu, ale můžeš jí říct – vyřiď mamince, že jí pošlu z Anglie telegram. Až si mě Ian – můj manžel – vyzvedne.“