Ava Glass

ALIAS EMMA

Kalibr

Přeložil Martin Urban

ALIAS EMMA

Copyright © 2022 Moonflower Books Ltd

Translation © Martin Urban, 2023

ISBN 978-80-242-9060-7

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- Poděkování

Věnováno PM.

Mému prvnímu skutečnému špionovi.

1

Slunce zrovna zapadalo nad jednou z nejdražších ulic světa, když dorazili zabijáci.

Bezpečnostní kamery umístěné na rohu budovy snímaly vápencové stěny zalité zlatavými slunečními paprsky, po třídě s luxusními obchody kráčeli dva muži. Jako kdyby byli neviditelní, minuli bez povšimnutí chůvu tlačící kočárek a tři ženy s vypracovanými těly, hubené jak přízraky, které cestou do posilovny o něčem živě diskutovaly.

Byl jasný podzimní den, ale muži nechávali hlavy svěšené, aby žádná kamera nemohla zachytit jejich rysy, když vystoupili ze stínu a zamířili k šestipodlažní budově, v níž se poslední byt prodal za čtrnáct milionů liber. Kamera snímala toho, co zůstal stát na stráži s tváří odvrácenou na opačnou stranu, a ten druhý se mezitím sklonil ke klice. Za několik vteřin se dveře otevřely.

V jiném městě by za dveřmi byl vrátný nebo ostraha, jenže obyvatelé této čtvrti nikdy nestáli o svědky svých aktivit. Proto si lidé už hodně dlouho nejvíce cení takových domů, kde cestou od vstupních dveří ke svému bytu nepotkáte živou duši. A tenhle dům k takovým patřil. Muži prošli kolem výtahu v secesním stylu vybaveného moderní bezpečnostní kamerou a začali stoupat po schodech potažených červeným kobercem, nikdo se jich na nic neptal.

Vyšli až do posledního patra.

Venku si čtvrť Knightsbridge žila svým vytříbeným životem. Šarlatové lamborghini s motorem, jehož zvuk připomínal předení levharta, projelo křižovatku na červenou. Za ním zůstala stát dodávka, jejíž řidič se opíral loktem o otevřené okénko a očumoval smyslné křivky auta. Trojice žen došla na roh a čekala, až jim semafor dovolí přejít ulici. Hluk silničního provozu musel zamaskovat zvuky zápasu odehrávajícího se v budově za nimi, protože nikdo nezvedl hlavu, když se z okna v nejvyšším patře zřítilo tělo. Padalo shora se zvláštní grácií, bílý župan se ve vzduchu třepotal jako křídla, než dopadlo na střechu stojící dodávky s takovou silou, až se jí roztřásla kola. Vzduch rozřízl útrpný zvuk ohýbaného kovu a tříštících se kostí.

Později si ani jedna z trojice žen nedokázala vzpomenout na svou reakci, ale podle záběrů průmyslové kamery všechny vykřikly, instinktivně si daly ruce nad hlavu a spěchaly od masakru pryč.

V následném zmatku zastavovala auta, řidiči dodávky i lamborghini zmateně vystoupili z vozidel, něco říkali a gestikulovali, tři ženy vzlykaly a ukazovaly prstem, chůva na chvilku zůstala stát a otočila se, ale nikdo si nevšiml, že z budovy se světlým kamenným obkladem vyšli dva muži, zavřeli za sebou a prkenným krokem a se sklopenými hlavami se vydali opačným směrem, než ze kterého předtím přišli.

Práce byla hotová.

2

Obchod s tričky byl převoněný éterickým olejem z pačuli. Emma usazená na stoličce u pokladny dumala, jestli se jí vůbec někdy podaří odstranit pižmově sladkou vůni z oblečení.

„Dej je támhle do kouta.“ Raven jí podal plnou náruč podomácku vyrobených transparentů a kývl hlavou k zadní části obchodu, kde byly haldy triček s mírumilovnými slogany, korálkové náhrdelníky a symboly vyřezané ze dřeva.

„Jasně.“ Emma seskočila ze stoličky a doběhla k němu. Transparentů bylo celkem patnáct, barva na nich sotva stačila zaschnout. Jak se cestou do zadní části obchodu pohupovaly Emmě v náručí, tu a tam se odkryl nápis v zářivě červené, zelené nebo modré barvě: POPLACH, OHROŽENÍ, STÁVKA.

Už měli zavřeno, ale Raven ji požádal, aby zůstala přes čas a pomohla mu s přípravami na víkendový protestní pochod. Raven byl politický fanatik s rozcuchanými vlasy, který provozoval svůj krámek v severní části Londýna a veškerý volný čas trávil pořádáním levicových protestních pochodů. Bylo mu třiatřicet, ale díky vlasům a tetování vypadal mladší. Původně se jmenoval David Lees, ale před osmi lety se nechal oficiálně přejmenovat na zapamatovatelnějšího Ravena Hawkhursta. Během protestů v ulicích se stával ekvivalentem malého, houževnatého boxera lehké váhy, který pořádkové policii šermuje před obličeji černo-červenými anarchistickými vlajkami, ale sám má vyzáblou tvář zakrytou šálou. V osobním životě byl neustále nakvašený a paranoidní, protože měl dojem, že po něm vláda jde.

Což, dlužno přiznat, byla pravda.

Emmě trvalo celé týdny práce v utajení, než pronikla do jeho organizace, a ještě déle, než si získala jeho důvěru. Ale jakmile se jí to podařilo, zjistila, že Raven žádné nebezpečí nikdy představovat nebude. Nebyl natolik chytrý ani organizovaný, aby způsobil revoluci, o které snil. Měl rád drama a rozptýlení, které přinášely šarvátky s policií, ale terorista to nebyl.

Všechno tohle nadřízeným nahlásila už několikrát, přesto její námitky zavrhovali a trvali na tom, aby u Ravena zůstala a pátrala ještě hloub. Protestní skupina získávala na internetu překvapivou spoustu peněz z několika zdrojů, všechny měly původ v Rusku. Takže si Raven mohl v klidu chystat transparenty v oparu odéru pačuli.

Položila transparenty a otočila se. „V sobotu to vypadá na pořádnej pochod.“ Když byla v roli, mluvila s plochým severským přízvukem. Raven žil v přesvědčení, že je aktivistkou pocházející z Manchesteru.

Hořce se zasmál. „Víš, kolik lidí žije v tomhle městě?“ Nečekal na odpověď. „Čtrnáct milionů. A když ti na protestní pochod dorazí deset tisíc lidí? Tak to není žádnej úspěch, ale zoufalej nezdar.“ Popadl zbývající transparenty, nečekal na pomoc a odnesl je dozadu. „Lidi si myslí, že životní prostředí zachrání nepoužíváním plastovejch brček, přitom chtěj vozit děti do soukromejch škol v esúvéčkách.“

Den před pochodem byl Raven vždycky mrzutý. Emma se vrátila k práci s plechovkami barvy a nechala ho pěnit dál, už se začal pěkně rozehřívat. Dospěl až k prohlášení: „Ale přestane jim to bejt jedno, až jim ty jejich panský sídla sebereme,“ když vtom jí zavibroval mobil.

Vytáhla ho z kapsy a koukla na displej. Stálo na něm jediné slovo: Domov.

„Ravene,“ zvedla hlas, aby překřičela obvyklé kázání. „Musím to vzít. Hned jsem zpátky.“

Nastalo pohoršené mlčení, pak ho slyšela zamumlat: „Typický.“

Spěchala ven na chodník, a jakmile se za ní zavřely dveře, stiskla tlačítko pro přijetí hovoru. „Tady Makepeaceová 1075.“

Neznámý ženský hlas řekl: „Dobrý den, Emmo. Mám pro vás vzkaz z domova. Jste na bezpečném místě, abyste si ho mohla vyslechnout?“

Emma se rozhlédla po poklidné ulici, poblíž nikdo nebyl. „Teď to půjde.“

„Vzkaz zní: ‚Vaše matka je nemocná. Naléhavě vás potřebuje.‘ Chcete to zopakovat?“

Emmě se rozbušilo srdce, ale na hlase nedala nic znát: „Mám to. Díky.“

Když vběhla do obchodu, Raven v přední části sbíral poslední plechovky barvy.

„Moc mě to mrzí, ale musím domů. Něco urgentního.“ Emma letěla za pokladnu pro tašku.

Tiché odsouzení z Ravena přímo čišelo, podezřívavě se na ni zadíval.

„To byla máma,“ vysvětlovala ustaraným tónem. „Je nemocná, nikdo jiný se o ni postarat nemůže. Musím jít.“

„No to je pěkný.“ Rozmáchl se rukou, na níž měl od zápěstí po loket vytetováno: SPRAVEDLNOST NENÍ. „Takže tu mám všechno udělat sám, co?“

Naschvál si to špatně vyložila a počastovala ho vděčným úsměvem. „To by bylo super. Jsi hvězda. Tak čau.“

Jak vyběhla ze dveří, zaznělo za ní: „To byl    sarkasmus   .“

Ale to už dusala v motorkářských botách po chodníku směrem ke Camden High Street.

Zrovna teď jí mohl být Raven naprosto ukradený. Předvolalo si ji vedení.

* * *

Do Westminsteru jí cesta při maximálním úsilí zabrala třicet minut. Neměla čas ani převléknout si tričko upozorňující na ohrožení životního prostředí a odrbané džíny, ani z vlasů sundat modré příčesky. Na nóbl Rochester Row několik lidí povytáhlo obočí, když vyletěla z podzemky a přeběhla přechod na červenou, ale měla příliš naspěch na to, aby se s tím zatěžovala.

Zastavila se před úzkou cihlovou budovou v tiché ulici zatočené jak turecká šavle. Na tom domě nebylo nic zvláštního. Úplně stejný jako jakákoli jiná čtyřpodlažní kancelářská budova. Nad nevýrazným vchodem visela obyčejná modro-bílá cedule, na níž stálo: VERNONŮV INSTITUT.

Emma prošla prvními dveřmi a rychle pokračovala dál přes vestibul v georgiánském stylu, na jehož konci vstup do další části budovy bránily dvoukřídlé dveře z neprůhledného černého skla. Na rozdíl od těch prvních dveří byly tyhle moderní a neprůstřelné. Na jedné straně bylo na stěně přimontované lesklé zařízení. Emma se předklonila a zadívala se na odraz své duhovky v černém skle. Potom blikla tři světýlka, první červené, druhé oranžové, třetí zelené. Když se objevilo to poslední, zámek hlasitě cvakl. Otevřela dveře. Za nimi byl rušný kancelářský interiér.

Žena na recepci zvedla hlavu od práce a řekla: „Je nahoře.“

Když Emma vyběhla do prvního patra, zastihla Ripleyho na podestě schodiště s rukama v kapsách oblekových kalhot, na protáhlém obličeji nepravidelných rysů měl netečný výraz.

„Rychleji jsem to nestihla,“ popadala Emma sotva dech. „Co se děje?“

Vzkaz, který předtím obdržela, byl nouzový kód, který Ripley zřídil, když Emma začala pracovat v utajení. Za dva roky práce pro vládní úřad takový vzkaz předtím dostala pouze jednou. A tehdy ji Ripley předem upozornil, že půjde o zkoušku. Ještě než stačil nadřízený něco říct, bylo Emmě jasné, že tentokrát to zkouška není.

S vážným výrazem ukázal na dveře za zády. „Musíme si promluvit.“

Charlesovi Ripleymu bylo mezi padesáti a šedesáti, byl o něco málo vyšší než metr osmdesát a štíhlý, měl výraznou sanici a na spáncích prošedivělé vlasy. Jeho oblek z kvalitní tmavě modré vlny nebyl ani drahý, ani levný. Stovky tisíc stejných obleků se v Londýně nosily každý den. Boty měl z obstojné kůže, ale nijak zvlášť vyleštěné. Hodinky nebyly značkové. Bílou košili měl vyžehlenou, ale ne nažehlenou. Vlastně bylo jeho vzezření tak málo zapamatovatelné, že kdyby před vašima očima přešel ulici, po pěti minutách byste ho sotva dokázali popsat. Když začal prvně spolupracovat s Emmou, řekl: „Neviditelnost je špionova největší přednost.“

Měl pětatřicet let zkušeností ve státních službách, tak věděl, jak maskovat své myšlenky, ale jak ho teď Emma následovala do kanceláře, cítila, že se děje něco vážného.

Rozměrná místnost, kam ji Ripley dovedl, měla zaprášené stěny obložené dubovým dřevem a vysoké klenuté okno. Kromě pracovního stolu, dvou ošoupaných, kůží čalouněných židlí a konferenčního stolku byla úplně prázdná. Na stěnách žádné obrazy. Vůbec nic nenaznačovalo, kdo tam může pracovat, pokud to tedy vůbec je něčí pracoviště.

Kývl na ni, ať se posadí, a došel k pracovnímu stolu.

„Došlo k další vraždě. Tentokrát v Knightsbridge.“ Z kapsy saka vytáhl pouzdro na cigarety. Neprůstřelným sklem proudilo dovnitř pozdně odpolední světlo, kvůli kterému nedokázala rozluštit Ripleyho výraz, když vzal do ruky značně opotřebovaný stříbrný zapalovač. „Na první pohled práce profesionálů, přesně jako v ostatních případech. Byli dva.“ Po zapálení cigarety se odmlčel, poslední slova mu z úst vyšla s proužkem dýmu. „Vyhodili ho z okna. Žádné stopy DNA. Žádný obličej na záznamu z bezpečnostních kamer.“

Každý z tajného oddělení o vraždách věděl. Byly naprosto nestoudné, většinou páchané za bílého dne se spoustou obyčejných lidí kolem, navíc dost čistými a účinnými způsoby. Každé zabití bylo nepochybným vzkazem britské vládě od ruské zpravodajské služby GRU: „Děláme si, co chceme. A vy nám v tom nemůžete zabránit.“

Emma případy v duchu rychle sečetla. „Už jsou čtyři, že ano?“

Ripley si přitáhl popelník jedním hýbnutím prstu. „Ano, teď to bylo počtvrté. Samí ruští vědci. Všichni pod ochranou vlády Jejího Veličenstva. A všichni zabití během posledních dvou týdnů. Navíc tak, aby to vypadalo jako sebevraždy. Na úřadu vlády teď kvůli tomu panuje chaos a já se obávám, že tímhle to ještě nekončí.“ Upřeně se na ni zadíval. „Zatím vás stahuju ze skupiny v Camdenu. Odteď pracujete na tomhle.“

„Díkybohu za to.“ Emma se sklesle opřela na židli a ani se nesnažila maskovat, jak moc se jí ulevilo. Už žádné transparenty. Už žádné olejíčky z pačuli.

Ripleyho přísný výraz na vteřinu narušil náznak úsměvu, ale stejně rychle se vytratil. „Možná byste s oslavou měla počkat do doby, než si přečtete instrukce. Tenhle případ rozhodně nebude jednoduchý.“

Sáhl pod stůl, z černé aktovky vytáhl fotografii a pošoupl ji přes stůl. Emma se zadívala na snímek podsaditého muže s řídnoucími vlasy prokvetlými šedinami. Bledě modré oči mžouraly do objektivu zpod těžkých víček.

„Včerejší oběť.“ Ripley na fotku poklepal dlouhým ukazovákem. „Jurij Semjonov. Ruský odborník na jádro. Emigroval před patnácti lety. Poskytl nám neocenitelné informace o ruském zbrojním průmyslu.“

„Pracoval pro nás i v době vraždy?“ zeptala se Emma.

Lehké zavrtění hlavou. „Všechno potřebné jsme z něj dostali už před lety. Stejně jako z těch ostatních.“

Zvedla hlavu. „Nechápu to. Proč to dělají?“

„Tedy. Tomu říkám otázka.“ Ripley si fotografii opět vzal a vytáhl jinou. „Čtveřice obětí má společné dvě věci. Všichni pracovali pro nás a všichni byli známí tohoto páru.“ Přisunul k Emmě další snímek.

Dívala se na vysokou tmavovlásku s pronikavě inteligentníma očima. Muž vedle ní byl ještě vyšší a vyhublý téměř na kost. Mezi nimi stál zhruba sedmiletý chlapec, který měl některé rysy po obou dospělých. Matčiny oči. Ostře řezanou sanici po otci. Rodiče měli dlaně položené na chlapcových ramenou, podle čehož Emma vytušila, že ty tři váže pevné pouto.

„Co jsou zač?“ zeptala se.

„Dmitrij a Jelena Primalovovi. Oba byli vysoce postavenými fyziky v ruském zbrojním programu. A důležitým zdrojem pro MI6, než je někdo zradil. Před dvaceti lety prchli do Británie. Od té doby nám zejména Jelena neuvěřitelně pomáhá v naší práci.“ Opřel se na židli, v ruce mu doutnala cigareta. Světlo dopadající z klenutého okna zvýraznilo jeho rysy a Emma si poprvé všimla, jak unaveně Ripley vypadá, vrásky na obličeji byly hlubší než obvykle. „Podle nás Rusové chtějí hlavně ji.“

Emma se znovu zadívala na fotografii, jako kdyby ve vyzáblé tváři ženy hledala nějakou stopu. Ty výrazné rysy jsou svým způsobem krásné, říkala si v duchu. Za těma tmavýma záhadnýma očima planul žár.

„Co vás vede k tomu, že hlavním předmětem zájmu je ona?“

Ripley k ní posunul list papíru. Byl oražený velkými černými písmeny hlásajícími PŘÍSNĚ TAJNÉ. Stručný bezbarvý text vysvětloval, že Jelena Primalovová vynalezla součásti centrifugy, díky kterým Rusové uspíšili přeměnu plutonia tak, aby se dalo použít v jaderné bombě. A je toho víc. Stala se tváří ruského jaderného programu, často vystupovala v televizi.

Emma dlouze vydechla. Ripley nepřeháněl – Jelena se ocitla tak blízko ruským vládcům, že ji zvali do prezidentského paláce na večírky. Její zrada musela hodně bolet.

Nebylo pochyb, že se Jelena Primalovová stala nejvýznamnějším úlovkem MI6. Za poskytnuté informace dostala její rodina britské občanství a ochranku. Na venkově v hrabství Hampshire žila v anonymitě téměř dvě desetiletí.

„Chápu, proč mohla její ztráta Rusy poněkud rozladit,“ konstatovala Emma suše. „Ale co vás vede k přesvědčení, že hlavním cílem těch vražd je ona?“

Slunce zalilo místnost příjemnou oranžovou září, která nekorespondovala s chladně střízlivým prostředím. Emma zdálky slyšela provoz v ulicích signalizující nástup dopravní špičky, která hrozila úplným zamrznutím života ve městě.

„Tohle jsme probírali s našimi spojenci. Podle všeho vraždící tým GRU už déle než rok hledá a zabíjí bývalé ruské vědce po celém světě,“ vysvětloval Ripley. „Všichni, co přišli o život, byli nějakým způsobem napojení na Jelenu Primalovovou. Jurij Semjonov s ní sdílel kancelář.“ Na chvilku se odmlčel. „Té jeho vraždě nerozumím. Den před ní se sešel se spojkou naší agentury. Věděli jsme, že riziko je vysoké, tak jsme ho přemístili jinam. Do nového konspiračního bytu jsme ho odvezli před týdnem. Proto, aby byl    v bezpečí   .“ S divokou netrpělivostí zamáčkl oharek. „Na ten případ nasazuju všechny lidi, které mám k dispozici. Tohle musíme zastavit.“

Nebylo typické, že by se nad nějakým případem rozčílil. Emma chvilku vyčkala a pak řekla: „Je to divné. Tenhle i ty starší případy. Rusové s těmi vraždami hrozně riskují, ale kvůli čemu? Pomstě?“

„Nejsem si jistý. Celá ta akce mi nejde na rozum. Je příliš drzá. Příliš extrémní. Mám obavy, že…“

Někdo zaklepal na dveře. Ripley zmlkl v půlce věty.

„Dále.“

Otevřely se dveře, pak vešel muž vysoké postavy s úhledně učesanými světlými vlasy. „Ripe, já jen…“ Když spatřil Emu, zarazil se. „Promiň. Myslel jsem, že jsi sám. Ahoj, Emmo.“

„Nazdar, Ede,“ pozdravila Emma.

Ed Masterson byl Ripleyho zástupce. Jeho hlavním úkolem bylo komunikovat s vládními úředníky, kteří platili účty. Agentura byla v mnoha ohledech rozkročená mezi MI5, MI6 a ministerstvem zahraničí. Když jste si nedávali pozor, snadno jste se přimíchali do operace někoho jiného. A Masterson dohlížel, aby se to nedělo.

Ripley naklonil k Emmě hlavu. „Jen jsem ji informoval o případu Semjonov.“

Masterson sebou trhl. „Děsná noční můra.“ Zběžně na ni pohlédl a dodal: „Přeju hodně štěstí.“ V ruce držel složku a zvedl ji výš, aby ji Ripley vzal na vědomí. „Obvyklí kverulanti z vedení mají ohledně tohohle pár otázek. Dej vědět, až to tu skončíte.“

„Dobrá, dobrá,“ odbyl ho s náznakem netrpělivosti Ripley.

Když Masterson odešel, Emma na šéfa zvídavě pohlédla.

„Na úřadu vlády jsou z toho pobouření. Chtějí to zabíjení zastavit stejně jako já. Proto se do toho vložíte vy.“ Pohlédli si do očí. „Máme důvod se domnívat, že se naši ruští přátelé chystají velice brzy na Jelenu Primalovovou a její rodinu zaútočit. Takže je přemístíme k nám. Všechny tři. Tentokrát už nesmí dojít k žádnému omylu.“

Takže jen krátkodobý úkol, uvažovala lehce zklamaná Emma. Vyzvednout je a dát je někam pod zámek. Ale stále to byla prestižní operace, a navíc únik z Ravenova krámku s tričky.

„Co chcete, abych udělala?“

„Tohle je váš objekt.“ Ripley k ní po desce stolu přišoupl další fotografii. Tentokrát na ní byl muž s širokou čelistí a hustými hnědými vlasy. Na jeho přemýšlivých tmavých očích bylo něco povědomého, ale chvíli Emmě trvalo, než na to přišla.

„To dítě? Primalovových kluk?“ ujišťovala se.

Ripley přikývl. „Michail Primalov. Neboli Michael, jak se mu teď říká. Dnes ráno jsme jeho rodiče převzali pod naši ochranu. Už teď jsou v konspiračním bytě mimo Londýn. Chtěli jsme tam převézt i Michaela, ale on odmítl. Jeho rodiče, jak asi chápete, jsou strachy bez sebe. Jelena…,“ krátce se odmlčel. „Říká, že nezůstane pod naší ochranou, pokud nepřivezeme i Michaela. A my ji chránit    musíme   .“

Ripley jméno té ženy vyslovil se zvláštním podtónem, jako kdyby si ji toužil přivlastnit. Emma dumala, jestli se Ripley s Jelenou náhodou nezná osobně.

Znovu si prohlédla snímek. „Proč naši ochranu odmítl? Je snad blázen? GRU určitě umírá touhou vyhodit ho z okna.“

„Vysvětluje to tím, že práce doktora je pro něj důležitější. Odmítá opustit své pacienty. Je něco ještě horšího než šílenec. Je to mučedník.“

„A vy po mně chcete, abych ho přesvědčila, že naši pomoc potřebuje.“

„Jestli nám Michael Primalov nedovolí mu pomoct, bude do čtyřiadvaceti hodin mrtvý,“ podotkl Ripley bez obalu. „Jakmile Rusové zjistí, že rodiče jsou pod naší ochranou, začnou pátrat po něm. Michaelovi rodiče ho zbožňují, je to jejich jediný syn. Když se dostane Rusům do rukou, Jelena udělá všechno, co po ní Moskva bude chtít. Nikdo ji ani nebude muset z okna strkat. Skočí sama.“

Říkal to klidným, nevzrušeným tónem, ale upíral na Emmu ocelově tvrdý pohled.

„Jelena patří k našim nejdůležitějším spojencům a kvůli tomu je pro nás Michael kriticky důležitý. Potřebujeme ho co nejdřív dostat do bezpečí. Udělejte vše možné, abyste ho přesvědčila, že potřebuje naši ochranu. Spřátelte se s ním. Získejte jeho důvěru. Ať to stojí, co to stojí. Hlavě ho dostaňte do bezpečí dřív, než ho zabijí.“

3

V sedm hodin následujícího dne stála Emma na rohu Clissold Parku v severním Londýně a zkoušela se zahřát. Modré příčesky už neměla, stejně jako tričko a motorkářské boty, místo toho oblékla černé legíny a přiléhavou tmavě modrou flísovou bundu, kterou měla před chladem podzimního rána zapnutou až ke krku. Tmavě hnědé vlasy k ramenům měla sepnuté do uhlazeného culíku. Běžný pozorovatel by v ní viděl mladou ženu, která si šla před odchodem do práce zaběhat.

Během čekání si protahovala ztuhlé svaly. Složku Michaela Primalova pročítala dlouho do noci. Pokud se ho Rusové chtěli zmocnit tak, jak se Ripley domníval, bylo nutné provést operaci čistě a rychle.

Zachraňovat někoho, kdo o to nestojí, není snadné. Emma ho bude muset nějak přesvědčit, aby s ní chtěl odejít sám. Jakmile skočí na návnadu, měl nastat jednoduchý plán: Agentura vyšle tým, který ho nepozorovaně doveze do ostře střeženého obydlí daleko za hranicemi Londýna. Tam bude rodina nadále žít v utajení. A navěky budou všichni spokojení.

Ale nejdřív ho Emma musí na domluvené místo přivést.

Celou noc v ní bojovalo vzrušení s nervozitou. Tohle byl největší úkol, jaký jí Ripley kdy svěřil, a stále nechápala, proč si vybral zrovna ji. U Agentury byla teprve dva roky. A práce v utajení dosud obnášela jen dlouhodobé působení u Ravena.

Při pracovní schůzce předchozího dne Ripley řekl: „Zkoušel jsem za ním vyslat zkušenější agenty. Vyhodil je. A vy jste stejně stará jako on. Třeba zrovna vás vyslechne.“

Když se z něj snažila vymámit víc informací, ukončil schůzku a podal jí štos lejster. „Naučte se to nazpaměť,“ rozkázal. „Primalov není člověk, který by se dal komandovat anebo si nechal něco vnutit. Je chytrý a paličatý. Budete ho muset přesvědčit tak, aby vám věřil. Všichni, kdo to doposud zkoušeli, selhali.“

Emma strávila celou noc pohroužená do Michaelova života. Věděla všechno o jeho vzdělání, o špičkových studijních úspěších na univerzitě, o rychlém pokroku při získávání praxe. Věděla, že jeho specializací je pediatrie a že před rokem začal působit v nové nemocnici kvůli zaměření na malé pacienty. Tohle všechno o něm věděla, dokonce i to, že nesnáší lilek a že má alergii na kodein. Jen doufala, že jí tyhle znalosti budou stačit.

Podívala se na hodinky, provedla několik výskoků, aby rozproudila krev, a potom se zapojila do řady běžců a cyklistů, kteří skrz branku z tepaného železa mířili na hladký chodník. Už v tuto časnou dobu bylo v parku živo. Pomalu klusala a pozorovala obličeje kolem. Byla tam žena s neklidným, ospale fňukajícím dítětem v tmavě modrém kočárku, který znaveně tlačila. Pak kolem ustáleným tempem proběhla vysoká bruneta s pohledem upřeným přímo před sebe.

Povětšinou si cestu přes park krátili lidi mířící do práce v bundách zapnutých až ke krku a svírající v ruce kelímky s kávou.

Michael nikde.

Po deseti minutách Emma sešla z chodníku, aby se naoko protáhla, mezitím pozorovala spěchající proud lidí. Musel tam někde být. Složka ho popisovala jako člověka, který lpí na pravidelnosti. Nejenže denně běhal ve stejnou hodinu, volil také tu samou trasu. Sedm dní v týdnu. Dvaapadesát týdnů v roce.

Už se chystala opět vyběhnout, když se z opačného směru přiřítil nějaký muž. Rozcuchané tmavé vlasy měl zašmodrchané do sebe a obličej vlhký od potu, ale Emma včera viděla dostatek fotografií, aby ho ihned poznala.

Děkuju za předvídatelnost   , řekla si v duchu a vydala se za ním.

Nebylo to snadné. Michael Primalov běhal rychle. Musela se snažit, aby mu stačila, po pár minutách se zadýchala.

On takhle trénoval každý den, přitom ona už tři měsíce vysedávala v krámku v Camdenu a hrála si na veganku.

Musela ho nějakým způsobem přinutit, aby zpomalil.

V dálce spatřila křížení několika cest. Pokud to správně načasuje, mohla by toho využít.

Předběhla ho se sklopenou hlavou. Když dorazila k rozcestí, odbočila doprava, vzápětí se zhroutila na koleno a popadla se za kotník.

„Do prdele,“ zaklela. „Jau!“

Michael proběhl kolem ní, jen krátce k ní otočil hlavu a zběžně na ni pohlédl. Pak zpomalil a ohlížel se přes rameno. Když viděl, jak se nahrbená drží za nohu, zastavil a vytáhl sluchátka z uší.

Přesně jak Emma od samého začátku předpokládala, přiklusal k ní.

„Zdravím.“ Přidřepl o kus dál a rozcuchané vlasy si odhrnul z čela. „Ublížila jste si?“

Měl čistý přízvuk obyvatele severního Londýna. Ani stopa po ruském akcentu.

Emma předstírala rozpaky a ukázala si na nohu. „Kotník. Určitě to nic nebude. Možná podvrtnutí. To bude dobrý.“ Zkusila se zvednout, ale pak opět klesla k zemi a sykla bolestí. „Ale bolí to jak svině.“

Zatvářil se vážně. „Radši bych se na to měl podívat.“ Skromně na sebe ukázal. „Mimochodem jsem doktor. Věřte tomu, nebo ne.“

„Fakt, jo?“ Zatvářila se ohromeně. „Panebože, to je tak trapný.“

Na rtech mu pohrával nepatrný úsměv. „Netřeba si připadat trapně. Tohle se stává.“

Ve složce nebyly žádné snímky, na kterých by se usmíval. Úplně mu to změnilo výraz a dodalo chlapecký, přístupnější vzhled.

„Můžu si za to sama. Vzala jsem tu zatáčku moc rychle.“ Emma váhavě natáhla nohu.

„Na tom rozcestí je štěrk. Zatraceně zrádný povrch. Běhám tady každý den, takže vím, že se mu mám vyhnout.“ Něžnými prsty jí shrnul ponožku, aby se podíval na kotník. Stiskl bod nad kotníkem. „Tohle bolí?“

Zavrtěla hlavou.

Pak mačkal několik dalších míst v okolí kotníku. „Otok nevidím.“ Když zvedl hlavu, zahleděla se do velkých hnědých očí, které znala pouze z fotek. Ještě se dnes neholil, tváře mu pokrývalo strniště. „Dokážete se postavit?“

„Asi jo.“

Stoupl si a sehnul se, aby jí pomohl na nohy. Jednou rukou ji podpíral, když opatrně našlapovala a naoko si zkoušela na zraněnou nohu stoupnout, čehož využila k tomu, aby se rozhlédla kolem. Kromě cyklisty mizejícího v dáli tam byli sami.

„Zkuste na nohu přenést trochu váhy,“ navrhoval Michael s pohledem stále upřeným ke kotníku.

Emma se postavila pevně na zem a přestala předstírat. „Já vlastně zraněná nejsem,“ řekla rychle. „Musím s vámi mluvit.“

Otevřel ústa, pak je zase zavřel, na čele se mu objevila pochybovačná vráska.

„Jmenuju se Emma Makepeaceová. Pracuju pro vládní agenturu, která má úkol vás chránit. Vaší rodině hrozí reálné nebezpečí. Ráda bych vás ochránila, když mi to umožníte.“

Spustil ruku z její paže, jako kdyby se opařil, a výraz mu ztvrdl. „Co je to s vámi? Proč jste předstírala, že jste zraněná?“

„Protože jsem věděla, že zastavíte, abyste mi pomohl, a taky jsem s vámi potřebovala mluvit beze svědků,“ přiznala upřímně. „Nevím, jestli si uvědomujete, v jakém jste nebezpečí. Zrovna teď vás hledají. A když vás dokážu najít já, dokážou to i oni.“

„Oni?“ Přezíravě odfrkl. „A    oni    jsou kdo?“

„Ruská tajná služba. Jdou po vás. Jsme přesvědčení, že přes vás se chtějí dostat k vašim rodičům.“

„Tak podívejte…,“ začal namítat, ale nenechala ho to dokončit.

„Dobře mě poslouchejte.“ Tón jejího hlasu ochladl. „Jestli vás dostanou, může to mít dvojí pokračování: buď vás nechají naživu a vystaví mučení, jehož nahrávku pošlou vaší matce, nebo vás zabijou a jí pošlou na památku vaše oči. V obou případech prohrajete. Vaši rodiče taky. Prohrajou všichni. Ledaže byste šel se mnou. Pokud zůstanete tady venku sám, umřete. Takhle prostý to je.“

Na zlomek vteřiny se mu na obličeji mihla nová emoce – strach. Pak se opět uzavřel do sebe.

„Panebože, jako bych slyšel svou matku. Poslala vás za mnou ona?“ Nečekal na odpověď. „Takže jí můžete říct, že už jsem velkej kluk. Ona je na bezpečném místě stejně jako táta a o nic jinýho nejde. Ale já nehodlám před ničím utíkat.“

Varovali ji, že má něco podobného očekávat. Michael sice vyrůstal pod vlivem vyprávění rodičů o násilí Rusů a o špionech, ale v jednu chvíli si usmyslel, že s ním to nemá nic společného. Nechtěl věřit, že by sám v takovém světě uvízl, přesto to tak bylo. Tuhle bitvu prohrál dřív, než vůbec začal bojovat.

Emminu pozornost upoutal nějaký pohyb v dáli. Někdo k nim běžel. Sedmdesát metrů daleko. Nějaký muž. V ostrém ranním světle mu neviděla do tváře.

„Doktore Primalove,“ říkala s naléhavostí v hlase. „Věřte mi, prosím vás. Váš život je v ohrožení. Pojďte teď se mnou. Umožněte nám vám pomoct.“

Michael poodstoupil se zvednutýma rukama. „Koukněte, ať už jste kdokoli, snažila jste se, co to šlo, ale moje odpověď zůstává stejná. Řekněte vašim lidem, že o jejich nabídku nestojím. Hlavně ať mě nechají na pokoji.“ Odmlčel se, pak dodal: „Mojí matce řekněte, ať si nedělá starosti. A prosím vás… Už mě nechte být.“

Teď od nich byl běžec třicet metrů. Tmavovlasý muž podprůměrné výšky se pohyboval rychle. Nezdálo se, že by představoval hrozbu, ale to Emma taky ne.

„Dobrá,“ řekla s pohledem upřeným na běžce. Dvacet metrů. „Je to vaše volba. Ale mohl byste pro mě něco udělat?“ Podala mu vizitku, na které bylo pouhé telefonní číslo. „Kdybyste si to rozmyslel – nebo měl jakékoli problémy – zavolejte na tohle číslo. Neriskujte.“

Michael se zatvářil překvapeně, jako kdyby očekával usilovnější přesvědčování. Zastrčila mu vizitku do kapsy.

„Nezavolám,“ varoval ji.

„Kéž byste to udělal,“ řekla a poodstoupila od něj. „Jsem jediná, kdo vám může zachránit život.“

Zdál se být naštvaný, na chvilku zaváhal. Pak pokrčil rameny, jako by ze sebe chtěl její varování setřást, a začal klusat pryč.

Emma stála na rozcestí, dokud její objekt nezmizel v dáli. Měla v úmyslu vyběhnout za ním, ale nechtěla, aby ztropil scénu, tak mu nechala pořádný náskok.

Během čekání se z ranní mlhy vynořily dvě postavy. Měly na sobě pěkné běžecké oblečení, nové, ale nijak výrazné. Dvojice vypadala celkem obyčejně. Emmu na ní však něco znepokojovalo. Zpočátku si neuvědomovala co. Nádherný běžecký pár. Běželi v neuvěřitelném souladu, až děsivě hladce. Muž byl vysoký a svalnatý. Žena měla rovnou, téměř plochou postavu a dlouhé štíhlé nohy.

Podle všeho se v parku cítili jako doma, běželi rychle s pohledy upřenými před sebe. Emmě trvalo vteřinku, než si uvědomila, co je na nich špatně. Nešlo o jejich vzhled. Ale o    styl běhu   . Jejich pohyby byly pozoruhodně přesné. Ti dva byli dokonale synchronizovaní. A takové míry přesnosti dosáhnete jen při vojenském výcviku.

Emma se přikrčila, jako že si zavazuje tkaničku, a tajně dvojici pozorovala. Špunty v uších vypadaly obyčejně, ale to nic neznamenalo; sama používala vysílačku, která vypadala jako naprosto nevinná sluchátka.

Rychle se k ní přibližovali. Emma sklopila zrak ke tkaničkám a naslouchala rytmickému dusání dokonale sladěných nohou, když proběhli kolem ní.

Jakmile ji minuli, vyskočila a vyrazila za nimi.

Až na dokonalý běh nevzbuzovali žádné podezření. Ale dala na svůj instinkt. Pokud se v dvojici zmýlila, mařila jen drahocenný čas. Nicméně se držela za ní.

Bok po boku dvojice proběhla kolem lesíka a dál kolem dlouhého travnatého pásu, pak už Emma v dáli zahlédla Michaelovy tmavé vlasy a černé tričko.

Dvojice vpředu na sebe zběžně pohlédla. Žena přikývla, očividně vzala na vědomí tichý vzkaz.

Muž si přejel prsty přes ucho, což by téměř každému náhodnému pozorovateli připadalo jako mimovolný pohyb, ale Emma poznala, že s někým potichu mluví. Žena upírala pohled na Michaela, jednu ruku držela volně nad kapsou bundy.

Emmě se sevřel hrudník.

Měla pravdu. Ti dva byli přesně tím, čeho se bála.

A teď jim někdo odněkud dával pokyny, co mají dělat.

Bylo náročné držet s nimi krok. Emma horečně promýšlela, co by se mohlo odehrát. Odvážili by se něco spáchat za bílého dne na rušném místě, jako byl tenhle park? Stala by se z toho událost s mezinárodním dosahem. Kdyby se to rozkřiklo, nesmírně by to poškodilo mezinárodní vztahy. Ale poslední dobou stará pravidla špionáže nebránila Rusku beztrestně zabíjet. Nakonec by to nebylo poprvé, co by Rusové útočili v parcích. V malebných městečkách na venkově. V poklidných ulicích.

Na rozdíl od britské tajné služby byla ruská špionážní agentura GRU součástí armády. Její agenti se pečlivě vybírají a prý patří k nejoddanějším vlastencům, jaké Rusko produkuje. Jsou tam i takoví vojáci, kteří jsou ochotní při plnění úkolu zemřít. A v této skupině jsou někteří školeni na úkladné vrahy. Patří mezi nejobávanější tajné agenty na světě.

Rusko nikdy nezapomíná ani neodpouští.

Ano, kdyby k tomu ti dva dostali příkaz, zabili by Michaela Primalova uprostřed tohoto parku. Ani by si nestihl uvědomit, že po něm vůbec jdou.

Už na nich byl patrný čerstvý příval energie, jak svou oběť divoce pronásledovali podobní vlkům, kteří zahlédli poraněného jelena.

Emma si uvědomila, že za nimi instinktivně pádí, a musela se přinutit zpomalit. Musí pokračovat ustáleným tempem.

Nemohla se jim otevřeně postavit, pokud by to nebylo vyloženě nutné. Měli početní převahu a nejspíš byli ozbrojení. Členové britské tajné služby běžně zbraně nenosili. Kdyby si chtěla na tuhle operaci půjčit pistoli, papírování by trvalo celý den, navíc by žádost Ripley stejně neschválil.

Potřebovala nějaký lepší plán. Takový, který by nevyžadoval přestřelku v severním Londýně v sedm ráno.

Stále se rozhodovala, co podniknout, když se dvojice rázem zastavila.

Stalo se to tak rychle, že neměla čas zareagovat. V jednu chvíli běželi plnou rychlostí. A ve druhou stáli bez hnutí na místě, takže hrozilo, že do nich vrazí.

Jak zkusila zpomalit, chodidla jí po chodníčku sklouzla. Muž se otočil a upřel na ni prázdný, dravý pohled modrých očí jako žralok.

Emmu náhle něco napadlo, tak vyštěkla: „Bacha!“ a těsně se muži vyhnula.

Letěla dál, srdce jí mlátilo jako o život. Náhlé zastavení dvojice byl klasický tah, který sama dříve mnohokrát použila, aby se přesvědčila, jestli ji někdo nepronásleduje. Měla na to být připravená. Jenže se k těm dvěma dostala příliš blízko. Byla roztěkaná.

Teď viděli, jak vypadá. A příště už ji poznají.

Jestli ještě stále pochybovala, co jsou ti dva zač, tak to náhlé zastavení je prozradilo. Dokonale provedený tah.

Toporně utíkala s pocitem, že ji jejich pohledy na zádech studí jako led. Ze všech míst, kde můžete mít vražedné komando rozvědky GRU, je to za vašimi zády to nejhorší.

Daleko před ní Michael stále utíkal parkem a naprosto netušil, jaké drama se za ním odehrává. Pohled na něj umožnil Emmě soustředit se. To on byl jejím úkolem. To na něm záleželo.

Začala postupně zpomalovat, předstírala, že jí docházejí síly. Michael běžel dál a dál. Slyšela, jak se dvojice vzadu netrpělivě blíží, aby mu stačila. Přesto Emma paličatě zpomalila, chytala se za žebra a ztěžka oddechovala. Michael jí brzy zmizel z dohledu.

O vteřinku později kolem ní dvojice prosvištěla, ani si jí nevšimla.

Emma jim dala náskok, pak se za nimi zarputile rozeběhla.

Adrenalin jí dodal čerstvý příval energie. S každým krokem zkoušela předjímat další tah těch dvou. Chtěli ho unést, až opustí park, nebo ho na veřejnosti zavraždit? Udělají z něj názorný příklad nebo ho nasoukají do čekajícího auta?

Jak se blížili východu z parku, Emma se napjatě připravovala na jakýkoli scénář. Rusové už byli těsně za Michaelem, tak blízko, aby mu dokázali vrazit dýku mezi žebra.

Ale ti dva agenti ho neunesli, nezastřelili ani nepobodali. Místo toho plavně odbočili na vedlejší chodníček a odběhli.

Během deseti minut Emmu zaskočili podruhé, a tak jen udiveně zírala za vzdalujícími se postavami.

Co to sakra mělo být?

Ale nemělo cenu dumat, o co se tady vlastně jedná. Michael už byl z parku venku.

Emma si zběžně otřela rukávem zpocený obličej a vyrazila za Michaelem.

Kolem ní hučel a skučel dopravní ruch, sotva to brala na vědomí. Uběhlo pět nekonečných vteřin, než ho zahlédla proplétat se davem, jako by se nechumelilo.

S hlasitým oddechnutím ho začala sledovat.

V duchu si přehrávala, co se před chvílí stalo. Ti běžci v parku neměli od samého počátku v úmyslu Michaela unést, pouze shromažďovali informace. A tím náhlým zastavením zkoušeli zjistit, jestli nemá ochranku.

Myslela na ten mrazivý moment, kdy se k ní předtím agent otočil. Mohl se během těch několika málo vteřin dovtípit, co je Emma zač?

Domnívala se, že ne. Následná naštvaná reakce se jí asi zdařila. A když sama po pár minutách náhle zastavila, agenty tím ošálila. Když ji míjeli, už se na ni ani nepodívali.

Toto zjištění u ní vyvolalo nečekaný příval nadšení. Oklamala ruskou vražednou jednotku. Sama. Teď bude potřebovat posily.

S pohledem upřeným na Michaela vytáhla z kapsy mobil a vytočila tajné číslo.

Ozval se řízný ženský hlas. „Vernonův institut.“

„Tady Makepeaceová. Potřebuju R.“

Nastalo dlouhé ticho, jako když padá nějaký předmět do studny – Agentura nepoužívá žádnou hudbu na pozadí – a pak už to vzal Ripley.

„Máte ho?“

„Ne. Mou nabídku odmítl. Taky máme společnost. Ukázalo se pár přátel ze staré známé země. Asi se chystá večírek.“

„Kolik jich je?“ zeptal se stroze.

„Zatím dva, ale možná jich bude víc.“

„To rozhodně ano. Odhalili vás?“

„Ne. Ti, které jsem viděla, se brzy vzdálili. Další určitě čekají, že sledování převezmou. Hodila by se mi tady nějaká posila.“

„Žádnou pomoc vám nabídnout nemůžu,“ prohodil suše. „Je to váš případ.“

Emmu to tak překvapilo, že zareagovala až po vteřině. „Už teď jsou na mě dva, a to jsem v terénu teprve chvilku. Sám jste říkal, že tamtěch bude jistě víc. Tohle nezvládnu sama.“

Chladné mlčení trvalo natolik dlouho, aby se jí stáhl žaludek.

Promluvil s čerstvou dávkou naléhavosti v hlase. „Na tenhle úkol bych si vás nevybral, pokud bych nevěřil, že jste schopná ho zvládnout. Na tohle jste se školila celý život. A jste na to připravená už dlouho. Musíte to zvládnout sama.“

Emma si nebyla jistá, jak něco takového přijmout. Důvěra, kterou v ni vkládal, jí lichotila, ale tohle byl konflikt s Moskvou. V terénu očekávala minimálně čtyřčlenný tým. Měla by mít k dispozici vícero vybavení, víc lidí… víc všeho.

V dáli před ní se Michael chystal odbočit do ulice, kde bydlel. Sice neviděla, že by ho někdo sledoval, ale jaksi tušila, že tam ti lidé jsou. Vycítila to, asi jako když kočka dokáže vycítit blížící se lišku.

„Zvládnu to.“ Říkala to opatrně, ale nezdálo se, že by to Ripley zaznamenal.

„Výborně. Teď dávejte pozor. Věděli jsme, že vás nejspíš odmítne. I to, že se ukážou naši ruští přátelé. Nic z toho by vás nemělo překvapit.“ V hlase se mu opět objevil uklidňující tón. „Jste přesně tam, kde máte být. Prozatím se držte nablízku. Ve vhodný okamžik ho opět oslovte. Zanechali jsme pro vás vybavení, Martha vám pošle instrukce. Až ho přesvědčíte, zavolejte si pro posily a oba vás odtamtud dostaneme.“

Kolem projel velký náklaďák, v jehož lomozu se Ripleyho hlas na vteřinu ztratil. Emma si přitiskla mobil k uchu ve chvíli, kdy ho slyšela říkat: „Udělejte pro jeho bezpečí cokoli. Dostanu vás zpátky.“ Řidič náklaďáku troubil a divoce gestikuloval na automobil, který zastavil na dvojité žluté čáře. Emma měla dojem, že Ripley říká ještě něco, ale nerozuměla tomu. Když okolní hluk ustal, bylo jí jasné, že slyší jeho poslední slova.

„Spoléhám na vás.“

Mobil utichl.

Table of Contents

1

2

3