Hana Whitton

BLANKA Z VALOIS – LEVANDULOVÁ PRINCEZNA

Copyright © Hana Whitton, 2010, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5105-8

Obsah

I.

Český kralevic Václav

II.

Markéta z Valois, řečená Blanka

III.

U francouzského královského dvora

IV.

„Dokážeme spolu velké věci!“

V.

Lukrécie z Lucemburku

VI.

Vánoce ve Viandenu

VII.

Osudná bitva u San Felice

VIII.

Cesta do Českého království

IX.

Tajemství Blanky z Valois

X.

Česká princezna Markétka

XI.

Dvojí královská koruna

I.

Český kralevic Václav

Princ Václav zarazil vraníka na vrcholku strmého skaliska a přelétl pohledem lesy, které se před ním táhly do dáli jako zvlněná smaragdová mořská hladina. Tam někde v dálce za pomyslnou hranicí leží Dolní Bavory se starobylým hradem Chamem.

Václav se obrátil k otci. „Tam někde… je teď maminka?“ zeptal se nesměle Jana Lucemburského. Bál se mu tu otázku vůbec položit, protože otce jakákoli zmínka o Elišce Přemyslovně, jeho manželce a Václavově matce, rozzuřila až k nepříčetnosti. Václav ale věděl, že se zeptat musí. Nehodlal odjet z domova, nehodlal opustit České království, aniž by se dozvěděl, co se vlastně stalo s jeho matkou.

Padlo sice pár opatrných zmínek o tom, že se královna Eliška Přemyslovna dočasně uchýlila do Bavor na hrad Cham k jejich dceři Markétě, která se tam zdržuje u dvora svého budoucího manžela Jindřicha, ale to bylo asi tak všechno. Šuškalo se, že spíš uprchla před nenávistným hněvem svého královského chotě a jen tak se vrátit nehodlá. A to i přesto, že patrně nosí pod srdcem jeho další dítě.

Pokus o manželské sblížení dlouho netrval, ale hlavně – zase nevyšel.

„Ano,“ odpověděl stroze Jan Lucemburský. O své manželce Elišce mluvit nechtěl.

Nechtěl na ni vzpomínat. Její jméno dosud nedokázal vyslovit bez hněvivé zášti.

Možná proto, že jí nedovedl odpustit. Ale co vlastně? Zklamané naděje, ztracené ideály.

Nu, proč to nepřiznat – zamiloval se do ní, byť byl jejich sňatek diplomaticky sjednaná dohoda. Byl mladý a nezkušený a připadal si jako onen pověstný hrdinný rytíř na bílém koni, který se vypravil do neznámé země zachránit půvabnou princeznu Elišku z královského rodu Přemyslovců. A skutečně tomu tak bylo, neboť jí usilovali o život.

Jak ušlechtilý si tehdy připadal!

Ta idyla ovšem neměla dlouhého trvání.

Ta hezká Přemyslovna, s níž se zakrátko oženil, si začala tvrdohlavě prosazovat svou. Šlo jí o vlastní politické zájmy a cíle. Když nebylo po jejím, za trest ho od sebe odháněla a on se posléze rád vzdaloval od pražského královského dvora, a hlavně od své choti.

Byly tu přece jiné krásné paní, které ho vítaly s otevřenou náručí, jak záhy zjistil.

A existovaly rovněž přepychovější královské dvory než ten na Pražském hradě, dosud poznamenaném následky požáru.

Tak proč se doprošovat?

Většinu času proto raději trávil na jiných evropských dvorech, jejichž rytířskou ozdobou se stal.

Elišce však jako by nestačilo, že má zemi pro sebe. Hodlala se zmocnit vlády nad Českým královstvím. Měla v úmyslu zbavit vlastního manžela královské koruny.

Prý.

Alespoň tak to tvrdil pan Jindřich z Lipé, vlivný a bohatý šlechtic, který se stal prvním mužem království hned po panovníkovi. A nyní, když král Jan ukázal zemi záda, v podstatě stál v čele království jako nekorunovaný vladař.

A co na tom vlastně sejde?

Lepší pán z Lipé než Eliška!

Král Jan měl mimoto slabost pro zralý půvab královny vdovy Rejčky, jež se stala důvěrnou přítelkyní pána z Lipé. Byla to Eliščina nevlastní matka a Eliška ji nemohla vystát.

Kdo ví, třeba to vše dělal manželce naschvál.

Jenže jejich manželská roztržka nakonec nemile vyvrcholila Eliščiným útěkem na hrad Loket. Neuchýlila se tam sama – syna Václava vzala ta povedená věrná choť s sebou!

Král Jan to tak nemohl nechat. Rozhodl, že o další výchovu svého syna se postará sám.

Nakonec tedy přiměl k poslušnosti syna Václava i manželku Elišku. Avšak za jakou cenu?

Zanevřeli na něj.

A Eliška před ním znovu uprchla, tentokrát do Bavor k Markétě.

Jan byl v tomto případě rychlejší a zabránil jí, aby vzala Václava s sebou. Prohlásil, že se jako otec ujme jeho výchovy. A tak s ním Václav nyní cestoval do Francie.

Po pravdě řečeno, nešlo mu pouze o Václavovu výchovu. Chtěl mít syna na očích, protože Elišce a jejím mocenským plánům s Václavem se věřit nedalo. Zastřel svůj záměr, který mohl vyvolat ošklivé podezření, ušlechtilým pláštíkem záminky, že se českému kralevici musí dostat odpovídajícího vzdělání a společenské průpravy u francouzského dvora. Což byla ostatně také pravda.

Je nutné, aby Václav získal evropský rozhled, ne pouze přemyslovský, než jednou dosedne na královský trůn místo něj. Ale to se stane až v daleké budoucnosti, ne teď, jak si patrně vysnila jeho matka.

„Uvidím ji ještě někdy? Maminku myslím,“ vytrhl syn Jana z úvah další nepříjemnou otázkou a vzhlédl k němu, v očích sice strach, ale zároveň odhodlanou neústupnost. Otec mu naháněl hrůzu, když se tu nad ním tyčil ve zbroji. Václav si dobře pamatoval jeho hněvivý křik, kterým trestal sebemenší přestupek či nevhodný dotaz. Nyní však chlapec nehodlal ustoupit. Musí znát pravdu!

Králi Janovi projela tělem jiskra žhavého vzteku. Je stejně tvrdohlavý jako jeho matka! pomyslel si o synkovi.

Ovládl se však. Bylo mu jasné, že cestování s Václavem nebude snadné. Tak nač je ještě komplikovat hned na začátku?

Ztěžka si povzdychl.

Musím šetřit silami, pomyslel si. Věděl, že je bude potřebovat na nadcházející jednání ve Francii. U své sestry Marie a jejího chotě, francouzského krále, si totiž potřeboval vyprosit peníze na Václavovo vzdělání. A nejen to. Hodlal si rovněž zajistit tučnou rentu pro sebe.

„Není přece všem dnům konec,“ odpověděl proto Václavovi vyhýbavě. Byl rytíř, nechtěl lhát, zejména svému synovi ne. „A na tetu Marii se netěšíš? Setkáš se s ní zakrátko! Mívals ji přece vždycky rád!“ změnil rychle téma rozhovoru. To ostatně byla pravda. Když pobývali u pražského dvora, měli k sobě ti dva blízko, Janova sestra Marie a jeho synek Václav.

Václav konečně odtrhl pohled od zalesněných hraničních hvozdů a s úsměvem se obrátil k otci.

„Moc se na tetičku Marii těším! Vezu jí dárek.“ S těmi slovy se shýbl k sedlové brašně a vylovil z ní úhledný balíček. Rozbalil jej a hrdě ukázal otci iluminovanou bibli ve stříbrných deskách ozdobených rubíny a safíry.

„Hezké! Opravdu hezké!“ pochválil jeho volbu a vkus Jan, kterého náhle zalila vlna citu k synovi. Nezapomněl! Sám vybral a obstaral dárek pro Marii! Má dobré srdce.

Možná lepší než já, připustil zahanbeně. Vždyť já sestře nevezu nic, já od ní budu jenom něco chtít.

Musel si přiznat, že má nejstaršího syna Václava ze všech svých dětí nejraději.

Ovšem s výjimkou Mikuláše. Při vzpomínce na svého novorozeného levobočka ho bodla výčitka, ostře a bolestně jako zrádná rána dýkou.

Stárnu, pomyslel si hořce, nechávám se unášet city. Nikdy jsem to nedělal, vždy jsem se té sladké vábničce ubránil. Jen jednou jsem podlehl mladickému okouzlení a poddal se lásce k Elišce – a jak to nakonec dopadlo!

Přesto se nyní nezdržel a naklonil se v sedle, aby k sobě syna přivinul.

O chlapcovu jemnou tvář se drsně otřela hrubá kroužková košile.

Václava podobný projev otcovské lásky zaskočil. V poslední době od otce slýchal jen křik a tvrdá slova, třebaže většinou určená matce.

„Marie bude mít radost!“ dodal ještě Jan poněkud zbytečně, neboť se při zmínce o sestře nedokázal zbavit pocitu viny.

Byl to on, kdo Marii zasáhl do života a navždy změnil její osud.

Jejich rodiče si přece přáli, aby vstoupila do kláštera. A byla to i Mariina volba. Mohla si vybírat z klášterů i řádů, vždyť pocházela z významného urozeného rodu, který se proslavil po celé Evropě. Všude by ji ochotně přijali, nejen pro její mírnou a laskavou povahu. Marie toužila žít životem v ústraní, kde by se mohla věnovat dalšímu vzdělávání a studiu.

Jenže člověk míní a Pán Bůh mění. Oba rodiče náhle zemřeli a na scéně se objevil přičinlivý strýček Balduin, trevírský arcibiskup a říšský kurfiřt, a také neméně přičinlivý bratr Jan, který měl už dost panovačné manželky Elišky a mínil se zapsat do evropských dějin vlastními skutky, a ne jako vykonavatel přemyslovského odkazu.

Zastyděl se opět.

Kupčil s Marií jako s nějakým cenným zbožím, když se ji rozhodl výhodně provdat. Výhodně především pro sebe.

Překvapilo ho nicméně, jak energicky se sestra postavila proti prvnímu nápadníkovi, ovdovělému Jindřichovi Korutanskému. Jak by také ne, určitě se jí dostalo dobré rady od Elišky, laskavé švagrové, která Korutance nemohla vystát.

Marie a Eliška Přemyslovna byly jako dvě sestry. Nebyl proto žádný div, že jí Marie dopřála sluchu.

Jindřich byl Eliščin úhlavní nepřítel, přestože býval manželem její sestry Anny. Kdysi se však pokusil Elišku připravit o český trůn, a ona na to nezapomněla.

Jana nyní napadlo, že byl pošetilý blázen, když sňatkem pomohl Elišce usednout na český trůn.

Možná, že se ve volbě Korutance jako Mariina nápadníka skrývala z jeho strany jistá škodolibost – jako by tím chtěl manželce sdělit, že hra ještě není zcela dohrána.

Nakonec ale ze zásnub s Korutancem sešlo, což bylo jen dobře. Vyskytl se totiž nový nápadník, francouzský král Karel IV. Sličný. A to bylo něco jiného.

„Jsem rád, že se tetička Marie stane francouzskou královnou,“ ozval se po chvíli Václav. „Je ušlechtilá. A krásná. Zaslouží si to.“ A také proto, že má ráda mou maminku Elišku, chtěl ještě dodat, ale pak si to rozmyslel. Nechtěl otce zbytečně popudit.

„Těšíš se do Remeše?“ obrátil se k němu Jan. Nebyla to jen otázka do větru, která měla udržet při životě pramínek jejich skomírajícího hovoru. Marii měli v Remeši brzy korunovat francouzskou královnou.

Jana nakrátko naplnila hrdá pýcha. Dosáhl svého, provdal sestru, a dobře. Pro slávu rodu, pro větší politickou moc.

A jeho dalším životním cílem bylo dosíci toho, aby se Václavovi dostalo výchovy u francouzského dvora.

„Ano,“ přitakal Václav. „A také do Paříže a Vincennes se těším. A hlavně jsem zvědavý na Mariina manžela, na francouzského krále.“

„Já vlastně také!“ rozesmál se Jan. Karla IV. Sličného znal zatím pouze povrchně, z diplomatických jednání a z audiencí u dvora. Tentokrát ho snad pozná blíž.

Výčitka dotírající jako neodbytný hmyz se zase vrátila. Karel Sličný už totiž jednou ženatý byl, ale jeho manželství bylo rozloučeno. To, co rozluce předcházelo, nebylo zrovna hezké. Karlova první manželka Blanka Burgundská se spustila. Zanášela manželovi, byla nevěrná francouzskému králi.

Věděli to všichni, všichni si o tom za Karlovými zády šuškali, jen on nic netušil, nebo tušit nechtěl. Nebýt přičinlivých příbuzných, nedozvěděl by se to asi nikdy. Ovšem pak musel jednat.

Blanka Burgundská měla štěstí, že vůbec vyvázla životem. Otázkou ale zůstává, zda lze vlastně mluvit o štěstí, když měla být za trest uvězněna na hradě Gaillard, dokud jí francouzský král velkoryse nepovolí vstoupit do kláštera.

Její urozený milenec skončil na popravišti. Jeho tělo potom zohavili, potupili ho způsobem tak úděsným, že na to Jan ani nechtěl vzpomínat. Sám nebyl zbabělý a neuhýbal tvrdým ranám, které život přinášel, ale dával přednost otevřenému rytířskému boji, střetu muže proti muži, a ne katovi a mučení. Někdy, za dlouhých nocí, kdy se mu spánek vyhýbal, si často kladl otázku, zda není francouzský král k Marii podobně krutý, zda ji netýrá. Diplomatické hry a politicky výhodné sňatky byly sice nezbytností, kterou s sebou urozený původ přinášel, ale Janovo srdce dosud zcela neokoralo, zejména šlo-li o Marii. Byl přece rytíř a věděl, co znamená chránit vznešenou paní, obzvlášť když se jednalo o jeho vlastní sestru.

Václav se nyní k jeho smíchu přidal. Zakrátko však zmlkli a opět se zahleděli na hraniční hvozdy na českém pomezí. „Těším se do Remeše a na tu korunovaci a hlavně na tetu Marii, ale tady… je tak krásně!“ přiznal se Václav. „Vždycky se sem budu vracet.“ Tady je můj domov, zde, v Čechách! A navždy tu také zůstane! Nahlas ta poslední slova nicméně neřekl.

„V tom ti přece nikdo bránit nebude!“ namítl poněkud rozladěně Jan Lucemburský. Ovšem nikdo ani nebude tvoje návraty podporovat! Také on si však nechal svůj názor pro sebe. Zapomene, malý princ Václav, jen co krátce pobude v Paříži a pak v Remeši! pomyslel si. Zapomene a pak se už do té země s odbojnou šlechtou, která se nesklonila před královským majestátem jeho otce, nezatouží vrátit.

„Měl bys však poznat také jiné země, jiné kraje, jiná města!“ dodal smířlivěji. „To patří ke vzdělání a výchově každého královského syna!“

Václav na to nic neřekl.

„Cestou se zastavíme v Lucembursku, co říkáš?“ pokračoval Jan. Ta otázka byla jen řečnická, dávno o tom rozhodl.

Václav se naposledy zahleděl na zvlněné moře hlubokých lesů, v němž někde z dobročinné podpory příbuzných živořila jeho urozená matka, a jen přikývl na souhlas.



Lukrécie se překulila na oblý bok a natáhla se po hroznu vína. Zaklonila hlavu tak, aby se jí medová záplava hustých vlasů rozlila po nahých ramenou a pak sklouzla na záda. Přidržela si hrozen za krátkou tupou stopku a pootevřela plné rty tak, aby se první vinné zrnko dotklo jejích bělostných zubů.

Hrála tuhle hru záměrně – věděla, že jí Jan Lucemburský rád přihlíží.

Přivřela oči a poživačně skousla sladkou kuličku vína.

Jan ji pozoroval se vzrůstajícím vzrušením. Posadil se zprudka na lůžku, uchopil ji za štíhlé zápěstí, vzal jí hrozen z prstů a odhodil jej na nízký stolek vedle sloupkové postele. Sklonil se nad Lukrécií a sevřel ji pevně v náručí.

„Zkrásnělas od našeho posledního setkání, Lukrécie!“ zašeptal ochraptěle. „Stýskalo se mi!“

Lukrécie se tiše zasmála. „Zkrásněla jsem mateřstvím, můj pane! Je to vlastně tvoje zásluha!“

I tohle byla přetvářka, její smích a lehký tón byly lživé. Pomohly jí ale přenést se přes ponížení, ústrky, šeptané odsudky a hlavně hněv rodičů po tom, co zjistili, že jejich neprovdaná dcera nosí pod srdcem dítě. Ach, ten její příběh, tedy Janův a její příběh, byl tak obehraný a banální, že to bylo až trapné!

Jednoho dne se u nich v Lucemburku cestou z Českého království zastavil slavný a udatný král Jan Lucemburský, syn římského císaře Jindřicha. Okouzlil ji dvorným vystupováním a zralou mužností. Bylo jí tehdy sotva patnáct a věděla, že ji čeká nějaké výhodně dohodnuté manželství s nemilovaným a jistě obstarožním mužem, a proto bylo tak snadné poddat se romantickému vzplanutí. Bylo to… jako sen.

I Janovi se hostitelova hezká dcera zalíbila. Proto tehdy odjezd odložil. O den, o dva. Strávili je většinou spolu, i když pokaždé ve společnosti nějaké přísné dvorní dámy. Ty ji však v noci neuhlídaly. Jan jí jednou nepozorovaně vtiskl do dlaně malé psaníčko.

Spěchala tehdy s tím prvním velkým tajemstvím do své komnaty. Sotva se za ní zavřely dveře, opřela se o ně zády, náhle neschopná sebrat odvahu a přečíst si jeho řádky.

Čekám Tě o půlnoci v altánku u jezera. Přijď! Tvůj Jan.

Na ta slova nikdy nezapomene. Rozhodla o jejím dalším životě. A nikdy nezapomene ani na to, jak se pak před půlnocí kradla ztichlým rodičovským domem do zahrady a pak k altánku, dlouhé roucho v dlaních, aby cestou neklopýtla a nezburcovala služebné…

Noční zahrada ji objala omamnou vůní vrcholícího léta. Nedočkavě se rozběhla půlnoční temnotou, jako by se bála, že se náhle přihlásí o slovo chladný rozum a matčina přísná výchova a zaženou ji zpět do bezpečí komnaty.

Janova bílá košile se mihla tmou jako světlý plamen. Když doběhla k altánku, beze slov ji sevřel v náručí. V mžiku ji obklopila jeho mužná vůně, v níž se mísily bylinky z koupele a také vítr a slunce z odpolední projížďky, a jako by ji omámila.

Zavřela oči a poddala se mu.

Zanedlouho nato král Jan odjel a zanechal ji v romantickém snu, okouzlenou láskou a příslibem, že se vrátí.

Netrvalo dlouho, když zjistila, že nosí pod srdcem jeho dítě.

Tehdy se naplno přihlásil chladný rozum, který takovou dobu potlačovala.

Každý den potom nedočkavě vyhlížela Janův návrat. Trvalo to sice nějaký čas, ale nakonec se vrátil.

Zavířil s ní radostně po komnatě, když mu tu sladkou novinu prozradila. „Jistě mi dáš syna, Lukrécie!“ Dalšího syna! Dalšího Lucemburka!

„Co mám ale říct doma, Jene?“ vyhrkla tehdy mezi slzami. Nyní se už nedokázala ovládat, ačkoliv věděla, že muži pláč rádi nemají.

Jan ji opatrně postavil na tvrdá prkna podlahy a po hezké tváři mu přelétl rozladěný mráček. Na podobné přízemnosti nikdy nemyslel. Jeho cílem byla vysoká evropská politika, rytířské turnaje a sláva lucemburského rodu, a ne malicherné starosti s názorem rodiny, která je sice urozená, ale Lucemburkům se rovnat nemůže ani v nejmenším. Měli by se cítit poctěni, že jejich dcera nosí pod srdcem dítě lucemburské krve!

Pokrčil jen rameny. „Zajistím tě, neboj se. Věnuju ti krásný dům. Nebudeš trpět nouzí, ani ty, ani tvé dítě!“

Chvatně se rozloučil, ale dům jí skutečně koupil. A vracet se nepřestal.

Lukrécie si však z té zkušenosti vzala ponaučení. Pochopila, že svého královského milence naláká spíš medovými slůvky a vzpomínkami na sladké a vášnivé chvilky než výčitkami a utrápeným obličejem.

Toho měl dost od manželky.

Taktika, k níž si nyní blahopřála, se jí vyplatila. Stála ji ale hodně – přišla o romantický sen o čisté lásce. Existuje pouze něco za něco a za všechno se platí.

Nikdy králi Janovi neřekla o strašlivé scéně, která v rodinném sídle následovala poté, co se svěřila rodičům. Otcův políček ji dodnes pálil jako vypálený cejch, stejně jako matčina příkrá slova.

Rozhodla se, že to Janovi nikdy neprozradí. On jí za to ale zaplatí, protože skutečně nic není zadarmo.

A tak se nyní sice poddávala jeho laskání, avšak nedokázala přitom zastavit proud nehezkých vzpomínek a hořkých myšlenek vyvolaných hlubokým zklamáním. Pochybovala, že to vůbec někdy dokáže. Vášeň, která ji náhle sežehla jako spalující plamen, její myšlenky sice nakrátko potlačila, věděla však, že se zase vrátí, až vlna rozkoše opadne.

Jan, vyčerpaný milováním, se pohodlně uvelebil v poduškách. Lukrécie se natáhla pro konvici s vínem, nalila mu číši a podala mu ji. Sama pak usrkla z té své.

„Chtěl bych ho vidět. Chtěl bych vidět svého syna Mikuláše,“ obrátil se k ní Jan, když se napil.

Lukrécie postavila pohár na vyřezávaný stolek na své straně lůžka, na němž ve stříbrném svícnu dohořívala tlustá svíce. Usmála se pro sebe, aby to Jan nepostřehl.

Syn Mikuláš byl její tajná zbraň. Věděla, že Jan má svého nejmladšího syna, byť z nemanželského lože, nesmírně rád. Téměř jako toho svého Václava! pomyslela si a neubránila se přitom žárlivosti.

„Napadlo mě to, pane můj! Že se chceš potěšit se synem Mikulášem! Dopřej mi kratičký okamžik! Hned pro něj pošlu!“ S těmi slovy se natáhla pro brokátový župan a přehodila si ho přes nahá ramena. Drahocenná látka jí příjemně polaskala hebkou pokožku. Její královský milenec na ní nešetřil, to musela uznat!

Vklouzla do měkkých brokátových pantoflíčků a zamířila ke dveřím. V předpokoji podřimovala komorná. Lukrécie jí zatřásla kostnatým ramenem. „Jeanette, přines Mikuláše! Rychle!“

„Ale paní, on už přece dávno spí! Vždyť je hluboká noc!“ namítla dívka ospale.

„Tvoje rozumy poslouchat nehodlám!“ sykla zlostně Lukrécie. „Dojdi pro chlapce! A hned! Přeje si ho vidět jeho královský otec!“

„Jak poroučíš!“ odpověděla Jeanette lhostejně. Pomyslela si přitom, že jí do toho ostatně vůbec nic není. Malého Mikuláše, kterého matka využívala k nátlaku na mocného Lucemburka, jí však bylo líto.

Lukrécie se vrátila zpátky do ložnice. Jan mezitím vstal a oblékl si dlouhý župan podšitý kožešinou.

Bylo sice léto, ale noci v tomto starém kamenném domě bývaly i za parných dní chladné jako v prosinci.

„Jeanette tu bude s Mikulášem co nevidět,“ oznámila mu Lukrécie. Sotva stačila dopovědět větu, komorná už stála na prahu s dítětem.

Jan k ní přistoupil, vzal si od ní chlapce a zahleděl se mu do spící tvářičky. Mikuláš měl jemnou světlou pleť a nad čelem hebké chmýří plavých vlásků, světlých po matce.

Nebyl jako jeho ostatní děti, které zplodil s Eliškou. Ty zdědily onu přemyslovskou snědou pleť, tmavé vlasy a hnědé oči. Václav nebyl výjimkou. Mikuláš je… jiný. Ten mu nikdy nebude jako výčitka věčně připomínat onen dynastický přemyslovský odkaz, který se zdráhá naplnit.

„Je to krásné dítě, Lukrécie,“ nezdržel se Jan chvály. Zaskočilo ho, že se v něm skutečně vzedmula otcovská pýcha. Měl za to, že podobných citů už dávno není schopný.

Děti pro něj znamenaly pouze výhodné pěšáky ve složité diplomatické sňatkové partii.

„Je po otci,“ zalichotila mu Lukrécie a přivinula se k němu.

Na chvilku připomínali idylický obrázek rodinného štěstí – urozený a udatný otec, krásná mladá matka a roztomilé nemluvně.

„Udělám z něj mocného velmože,“ slíbil Jan. Václav zdědí trůn a Mikuláš by mohl být zase duchovním vůdcem. V duchu si slíbil, že se za to zasadí.

„Věřím ti,“ zašeptala Lukrécie. Hlas měla náhle hluboký a trochu ochraptělý dojetím. Také ji zaskočily ryzí city, které se jí nyní zmocnily. Marně si nalhávala, že teď už se vyzná a jen tak někdo už ji sladkými slovíčky neobalamutí. Jan jí přece mohl vyplatit nějakou tučnou částku a dál se k ní ani k dítěti nehlásit. Neopustil je ale. Vrací se k nim. Leží mu na srdci budoucnost jeho nejmladšího potomka.

Byla mu za to vděčná. A věřila jeho slovům o Mikulášově budoucnosti.

Jan se jí užuž chtěl svěřit s tím, jakou dráhu Mikulášovi předurčil, pak si to však rozmyslel. Věděl, že by Lukrécie s jeho volbou nesouhlasila. A nač zbytečně kazit takovou idylickou chvíli? V poslední době si domácího štěstí užil poskrovnu.



Princ Václav se náhle vzbudil z hlubokého spánku s pocitem, že ho někdo upřeně pozoruje.

Nemýlil se. Na kraji jeho lůžka seděl otec a upíral na něj soustředěný pohled.

Václav se rychle posadil. Chvilku mu trvalo, než se zorientoval a uvědomil si, kde se vlastně nachází. Cestování z Čech bylo dlouhé a únavné, dny mu splývaly jeden v druhý, stejně jako místa, kudy projížděli.

Teprve za drahnou dobu si vybavil, že se nachází v otcově lucemburské rezidenci.

„Stalo se něco, otče?“ zeptal se rozespale.

„Chtěl bys vidět svého nejmladšího bratra?“ odpověděl mu Jan otázkou.

Václav k němu překvapeně vzhlédl, v očích zmatek.

„Maminka sem tedy přijela? I s Janem Jindřichem?“ zaradoval se.

Jeho bratr Jan Jindřich se narodil před více než rokem, ale Václav ho dosud nespatřil.

Možná ji sem otec pozval, napadlo Václava. Anebo se nyní, uprostřed noci, zčistajasna rozhodl ukončit tuhle francouzskou misi, a namísto toho se rozjet za manželkou.

Ani to by Václava nepřekvapilo. Na zvraty otcových nálad a překotná a náhlá rozhodnutí si už zvykl.

Otec mu však neodpověděl, jen ho dál zkoumavě pozoroval.

„Jistěže bych chtěl svého bratra vidět,“ hlesl tedy Václav po chvíli, aby si otec ten návrh nakonec ještě nerozmyslel.

„Hned ráno se za ním vypravíme!“ slíbil mu otec, zrak podivně zjihlý.

„Maminka tedy přijela?“ zopakoval Václav svou otázku. „Anebo se my vypravíme za ní?“ Představa nového cestování, třebaže únavného, se mu zamlouvala víc než vidina výchovy u francouzského dvora, kterou si otec vzal do hlavy a nenechal si ji vymluvit.

Jan po něm vrhl udivený a tak trochu nechápavý pohled. Zdálo se, že synovu otázku pochopil až nyní.

Ach, ta nevinná dušička! blesklo mu přitom hlavou.

„A proč bychom se měli vypravit za tvou matkou? Tvůj nejmladší bratr je přece tady, v Lucembursku!“ namítl.

Václav se v tom okamžiku dokonale probudil. „Tak to maminka přece jen přijela za námi! Jistě jsi mě chtěl překvapit, proto jsi mi to neprozradil už zvečera!“ Poté Václav otce zasypal dychtivými otázkami.

Usmířili se! napadlo ho přitom. Rodiče se usmířili! Doufal v to! Tolik si to přál!

Jan Lucemburský si teprve nyní uvědomil míru svého omylu. Domníval se, že Václav o Mikulášovi alespoň něco tuší. U dvora se přece podobné věci neutají.

„Ach ne, Václave! Já mluvím o tvém nevlastním bratrovi Mikulášovi, jehož matkou je paní Lukrécie,“ vysvětlil mu tedy chvatně. „Hned zítra ráno se za ním vydáme!“ A pak, bez dalších zbytečných slov, vstal z nepohodlného okraje lůžka. Měl na sebe zlost, že se náhle cítí jako provinilec.

Rázným krokem proto raději zamířil ke dveřím, protože nedokázal nadále čelit Václavovu zklamanému pohledu.

Ten ho nicméně na cestě z komnaty doprovázet nepřestal.



Lukrécie se pokusila vykouzlit na plných rtech sladký úsměv. Stálo ji to značné úsilí. „Vítej, princi Václave!“ Pokynula sice chlapci přátelsky na pozdrav, nepovstala však z nízkého křesla se širokými opěradly, jak by se v přítomnosti krále a jeho syna, korunního prince Českého království, slušelo. Proč také? Nehodlá se sklánět před tímhle výrostkem, jakkoli urozeným! Kdoví, třeba se jednou stane jeho nevlastní matkou!

Jan Lucemburský se na ni láskyplně usmál. V bohatě nařaseném modrém šatu se zlatým lemováním jí to slušelo. Mateřství dodalo Lukréciině postavě svůdné křivky a její půvabné tváři zralou krásu. Náhle po ní zatoužil. Nakrátko se mu zachtělo zůstat tady, u ní, v tom hezkém, přepychově zařízeném domě, který pro ni a pro Mikuláše koupil. Bylo by příjemné zapomenout na všechny starosti, evropskou politiku, vysoké diplomatické hry, odbojné české pány s Jindřichem z Lipé v čele a hlavně na trpké hádky s Janovou zákonitou chotí. Jak dlouho by ho však podobná idyla bavila? Měsíc, dva? Měl-li k sobě být upřímný, musel si přiznat, že nebyl nikdy stvořený pro rodinný život, pro úlohu věrného manžela a starostlivého otce. Hra na šťastnou rodinku by se mu brzy začala zajídat.

To ovšem neznamená, že Lukrécii opustí. Bude pro něj i nadále představovat příjemné zázemí, ale tím to také končí!

Už jednou se nechal svázat manželským slibem a dodnes za tu pošetilost platí.

Postrčil nyní Václava směrem k Lukrécii. Chlapec se jí dvorně uklonil. „Rád tě poznávám, paní!“

Lukrécie se mu sice líbila, ale podle otcových slov přišli sem, do toho výstavného paláce, za Mikulášem. Nehodilo se však, aby se na to nyní přeptal.

V komnatě se na chvilku rozhostilo ticho, které se začínalo nemile protahovat.

Jan Lucemburský si odkašlal a poté oznámil: „Přišli jsme se podívat na tvého syna, paní Lukrécie.“

Na tvého syna, ne na našeho! Lukrécii ta slova bolestně zasáhla. Co jsem ale čekala? řekla si pak v duchu.

Od křečovitého úsměvu, který si nasadila, ji rozbolela tvář. Tleskla zlehka do dlaní. Dveře se v mžiku rozlétly a do komnaty vešla chůva v doprovodu kojné, která chovala v náručí malého Mikuláše.

Jan Lucemburský k ní přistoupil, vzal si od ní dítě a obrátil se s ním k Václavovi.

„Tohle je tvůj nejmladší bratr Mikuláš, Václave! A ta krásná paní, to je, jak už víš, jeho matka Lukrécie,“ dodal jaksi zbytečně to, co už Václav pochopil.

Ten se nyní otočil k otci a pohlédl na Mikuláše v jeho náručí. Dítě mělo plavé vlásky a jemnou bílou pleť. Spalo tvrdě, ručky zaťaté v drobné růžové pěstičky.

Jak je jiný, můj nevlastní bratr Mikuláš! pomyslel si Václav, sám snědý, s hezkými výraznými rysy, které podědil po své matce Elišce, stejně jako tmavé vlasy a hnědé oči.

Zahleděl se potom na Lukrécii. I ona měla plavé vlasy, hebkou bílou pleť a modré oči, které po ní nejspíš zdědil také Mikuláš.

Lukrécie jeho pohled chvilku hrdě opětovala, ale pak to nevydržela a sklopila zrak.

Pochopila totiž, že jí Václav může připadat jako výrostek, přesto je mu však i v tomto útlém věku vlastní majestát velkého vladaře, kterým se jednou jistě stane.

A pochopila rovněž, že to bude on, kdo ukončí dnešní audienci.

II.

Markéta z Valois, řečená Blanka

Blanka z Valois pohlédla s obavami na jestřába, kterému právě sokolník Renard stáhl z hlavičky malou koženou kápi. Dravec se rychle rozhlédl kolem sebe, v bystrých očkách jako korálky krutost nelítostného lovce, a netrpělivě přešlápl na sokolníkově kožené rukavici. Zaryl do ní ostré pařáty a nedočkavě máchl křídly, až rolničky na řetízku, kterým si ho jeho pán zajistil, vesele zacinkaly.

Blanka pocítila, jak jí dlaň v nepoddajné kožené rukavici zvlhla potem. Neměla hodiny sokolnictví ráda. Jízda na koni se jí zamlouvala víc, ale nejvíce ji lákaly knihy. Měla ráda jazyky a už nyní mluvila plynně německy, italsky a bez latiny by se samozřejmě neobešla.

Tanec a etiketu považovala za ztrátu času, ale s tím toho moc nenadělala, protože byla sestřenkou samotného francouzského krále Karla IV. Sličného.

Několikrát se pokusila o vzpouru, ale některý z těch nudných učitelů jí nepříjemně vysokým hlasem pokaždé připomněl: „Jsi přece sestřenka samotného krále, paní!“

A tak začala brát tanec a etiketu vůbec jako nutné zlo.

Ztěžka si povzdychla. A teď aby se kvůli tomu spříznění s panovníkem ještě ke všemu věnovala sokolnictví.

Jestřáb si opět načechral peří a zahleděl se na ni nepřátelskýma, neuhýbavýma očkama, jako by v ní vycítil snadnou kořist.

„Přivolej svého jestřába, paní!“ vyzval ji už poněkud nakvašeně sokolník Renard. Pouze úcta ke královskému majestátu mu bránila v tom, aby v čirém zoufalství neobrátil oči k nebi.

Blanka si odkašlala a pak ze sevřeného hrdla vypravila pouze tiché: „Pelegrine! Pojď sem!“

Monsieur Renard nasadil zraněný výraz. „Madam, jestřáb je inteligentní dravec. Pozná, že se ho bojíš. Neuposlechne tě. Podrobí se pouze tomu, kdo je pro něj autoritou! Kdo mu poručí! Takhle se to musí!“ S těmi slovy Renard upřel do vychytralých ptačích oček stejně neuhýbavý pohled. Potom nacvičeným pohybem máchl paží, aby ptáka přiměl k letu. „Vzhůru! Leť!“ přikázal mu.

Pelegrine zjevně neochotně vzlétl a opsal jeden dva ledabylé kruhy, aby pak znovu poslušně dosedl na Renardovu koženou rukavici. Cvičitel poněkud zrudl a sykl ostře: „Vpřed! K paní!“

Pelegrine ho chvilku zkoumavě pozoroval a pak si začal čechrat peří.

Blanka se tiše zasmála a pomyslela si, že tenhle jestřáb je skutečně inteligentní pták.

Renard nyní zpoza širokého koženého opasku vylovil vábničku připomínající tučné kuře – nevelká koule ze světlé látky se nadouvala koudelí a byla upevněná na dlouhém řemínku, jehož konec si Renard omotal okolo zápěstí. Mrštil obratně návnadou směrem k Blance. Jestřáb zpozorněl. Neforemný uzlíček z tkaniny s žuchnutím přistál u Blančiných kožených botek. Renard trhl řemínkem a látka sebou zaškubala. Pelegrine ožil, odlepil se z Renardovy paže a zaútočil na falešné kuře.

Renard mu je však v mžiku utrhl zpod zobáku a Pelegrinovi nezbylo než rychle opsat velký kruh. Rozladěně pak dosedl na Blančinu koženou rukavici.

Blance pod jeho tíhou poklesla paže. Opatrně na jestřába pohlédla. Stále ji pozoroval nepřátelským pohledem, který v ní sice nepřestával vyvolávat smíšené pocity, ale jehož už se nyní nebála.