Madly, Deeply: The Alan Rickman Diaries

Alan Rickman

Copyright © The Estate of Alan Rickman, 2022

Introduction and selection copyright © Alan Taylor, 2022

Foreword copyright © Emma Thompson, 2022

Copyright licensed by Canongate Books Ltd. arranged with Andrew Nurnberg Associates Prague s. r. o.

First published in Great Britain in 2022 by Canongate Books Ltd, 14 High Street, Edinburgh EH1 1TE

Translation © Markéta Schubertová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8961-8

Obsah

- Předmluva

- Úvod

- 1993

- 1994

- 1995

- 1996

- 1997

- 1998

- 1999

- 2000

- 2001

- 2002

- 2003

- 2004

- 2005

- 2006

- 2007

- 2008

- 2009

- 2010

- 2011

- 2012

- 2013

- 2014

- 2015

- DODATEK: Rané deníky

Předmluva

Nejpozoruhodnější věc, ke které v prvních dnech po Alanově smrti došlo, bylo množství herců, básníků, hudebníků, dramatiků a režisérů, kteří vyjadřovali svůj vděk za to, jak jim pomohl.

Nevím, jestli v tomto odvětví znám někoho jiného, kdo podpořil více začínajících herců nebo tak neomylně pochopil, z koho bude hvězda dřív, než se z něj stala. Hodně z nich v poslední době říkalo, že se mu styděli osobně poděkovat. Bylo pro ně těžké se k němu přiblížit.

Ze všech rozporů mého báječně rozporuplného přítele je tento asi ten nejvýraznější – kombinace jeho nesmírné péče a chladné odtažitosti.

Samozřejmě že nebyl odtažitý. Byl stále více než přítomný. Jeho neproniknutelnost byla částečně ochranným štítem. Pokud se k němu někdo přiblížil, například s poděkováním či jen obyčejnou otázkou, setkal se s tak hlubokou laskavostí, jakou by ti, kdo ho neznali, sotva očekávali. A samozřejmě že nebyl z těch, které nelze vytočit. Já ho dokázala vytočit jako málokdo, a když se mi to povedlo, strašně se zlobil a mně to udělalo nesmírnou radost.

Byl velkorysý a náročný. Nebezpečný a komický. Sexy i bezpohlavní. Mužný i poťouchlý. Temperamentní i mdlý. Pedantský i bezstarostný.

Můj seznam je nekonečný. Jsem si jistá, že i vy byste k němu mohli také něco přidat.

Bylo v něm něco z mudrce, a kdyby býval měl více sebevědomí a byl aspoň trochu zkažený, pravděpodobně mohl založit vlastní církev. Jeho vkus, ať už ohledně klobás, nebo nábytku, byl podle mého názoru dokonalý.

Měl velkorysou duši jako málokdo a na ostatní míval vždy spoustu času, až jsem se divila, jestli vůbec někdy spí nebo má čas sám pro sebe.

Slovo, které se ve spojení s Alanem nepoužívá často, je veselost. Jenže když ho něco skutečně pobavilo, byl naprostou esencí radosti. Chviličku ji zadržoval, ale pak se celý zlomil v pase a zhoupnul a na tváři se mu objevil široký rošťácký úsměv, někdy doprovázený neartikulovaným výbuchem smíchu. Skoro jako by sám sebe překvapil. A posláním mého života bylo takové chvíle vyvolávat.

Vzpomínám si, jak ho Imelda Stauntonová skoro zabila vyprávěním příběhu o mé matce a nepříjemném incidentu s nějakým hašišem. Nikdy jsem neviděla, předtím ani potom, že by se tak rozchechtal. Bylo to jako pozorovat, jak někdo lechtá sfingu.

Jednou jsem na vánočním večírku měla doma pověšenou větvičku jmelí. Postávala jsem pod ní, otočila jsem se a vidím, že se ke mně blíží Alan. Dychtivě jsem zvedla bradu. Usmál se a přistoupil ke mně. Nastavila jsem rty k polibku. Sehnul se pod jmelí a jeho výraz se náhle změnil. Oči mu zablýskly a chřípí se zachvělo. Natáhl ruku a z brady mi vytrhl docela dlouhý chlup.

„Jau,“ vyjekla jsem.

„To byl začínající plnovous,“ řekl, podal mi chlup a odkráčel.

To byl celý Alan. Nikdy jste nevěděli, jestli vás políbí, nebo rozhodí. Ale byli jste bez sebe nedočkavostí, co se stane.

Problém se smrtí je, že po ní už není nic. Zůstane jen to, co bylo, a za to jsem hluboce a se zlomeným srdcem vděčná.

Poslední věc, kterou jsme společně prožili, byla výměna zástrčky u lampičky v jeho nemocničním pokoji. K tomuto úkolu jsme přistoupili jako ke všemu, co jsme kdy dělali spolu. Něco jsem zkusila, on mi poradil, ať na to jdu jinak. Tak jsem to vyzkoušela a nezafungovalo to, takže se o to pokusil on. Nemohla jsem to vydržet, vzala jsem mu tu věc z ruky a pořád to nefungovalo. Oba jsme začali být trochu protivní. Pak trpělivě znovu rozebral celou lampičku a podařilo se mu dát správný drát do správného otvoru. Já jsem přitáhla šroubky. Pak jsme společně brblali, jaká to byla piplačka. Nakonec jsme si dali čaj. Celé to trvalo minimálně půl hodiny. Alan to jen okomentoval: „No, ještě že jsem se nerozhodl, že ze mě bude elektrikář.“

Stále jsem Alanovým odchodem zdrcená, ale tyto deníky mi připomínají spoustu z toho, jak si ho pamatuji: zůstává tu jeho laskavost, kterou jsem zmínila, jeho velkorysost, jeho podpora druhých, jeho přísně kritické oko, jeho inteligence a humor.

Alan byl mým největším parťákem. V životě, umění i politice. Naprosto jsem mu důvěřovala.

A především byl vzácným a jedinečným člověkem, jakému se už nikdy nikdo nevyrovná.

Emma Thompsonová

Úvod

Alana Rickmana mohli diváci poprvé vidět ve filmu v roce 1988 v akčním thrilleru Smrtonosná past. Ve svých 42 letech, na hollywoodské poměry pokročilém věku, byl obsazen do role Hanse Grubera, teutonského teroristy, který se zmocnil mrakodrapu v Los Angeles a zadržoval v něm rukojmí. Na první pohled nic světoborného; očekávání byla skromná a první recenze rozpačité. To však nijak nesnížilo popularitu filmu v kinech, která se šířila díky ústním doporučením. Film Smrtonosná past s Brucem Willisem v roli detektiva newyorské policie, Gruberovy nemesis, upozornil diváky po celém světě na talentovaného pana Rickmana, jehož nonšalantní ztvárnění psychopata přilákalo pozornost diváků a zasloužilo si příval chvály. Jak později poznamenal kritik časopisu New Yorker, Gruber „má rád pěkné obleky, čte časopisy a špatně cituje Plútarcha. Nikdo nikdy nevypadal tak dokonale nezaujatě, když střílel ze samopalu nebo popravoval civilisty. V Rickmanově podání je Gruber zvláštní fatalista, který jako by celou dobu očekával prohru a smrt.“

Lord Byron si posteskl, že po vydání své básně Childe Haroldova pouť se jednoho rána probudil a zjistil, že je slavný. Totéž by se dalo říct o Alanu Rickmanovi a Smrtonosné pasti. Do té doby se jeho kariéra odvíjela převážně v Británii, především v divadle Royal Shakespeare Company, kde v roce 1985 zazářil v mnoha hrách, například v Nebezpečných známostech. Ještě předtím, roku 1982, se však objevil na stanici BBC v seriálu natočeném podle románů Anthonyho Trollopea Barchestera. V roli reverenda Obadiaha Slopea, slizkého pokrytce s úsměvem, z něhož jde mráz po zádech, Alan dokonale předvedl, že je stejně skvělý na obrazovce jako na jevišti. Světová proslulost na sebe sice nechala čekat, ale určitě nikdy nikdo nepochyboval o tom, že se slavným nakonec stane.

Alan byl obdařen hlasem, díky kterému by i předčítání pohybů na světových burzách znělo svůdně a podmanivě neuspěchaně, takže bylo brzy zřejmé, že má přirozený herecký talent. Herectví pro něj bylo spíš poslání než povolání a dráždili ho ti, kteří se jej snažili znevažovat, a obdivoval každého, kdo mu zasvětil život. Jak ukazují jeho deníky, herectví pro něj nebylo pouhým prostředkem úniku – což je samo o sobě úžasná věc –, ale prostředkem k lepšímu pochopení toho, co znamená být člověkem.

Původně se jím však nechtěl živit. Alan Sidney Patrick Rickman se narodil v roce 1946 na londýnském dělnickém předměstí Acton jako druhé ze čtyř dětí – tří chlapců a jedné dívky. Jeho otec Bernard byl tovární dělník a zemřel, když bylo Alanovi osm let. Výchova rodiny tak zůstala na bedrech jeho matky Margaret, která pracovala jako telefonistka. Vzdělání získal na místní základní škole a na Latymer Upper School, jejímiž absolventy jsou například herci Hugh Grant či Mel Smith.

S Rimou Hortonovou se seznámil, když jí bylo patnáct a jemu o rok víc; oba zajímalo amatérské divadlo. Několik let se přátelili, kolem roku 1970 se z nich stal pár, který spolu zůstal po zbytek Alanova života, vzali se v roce 2012.

Po ukončení školy navštěvoval Chelsea College of Art and Design, kterou absolvoval v roce 1968. Po několika letech, kdy pracoval jako grafik, získal stipendium na Královské akademii dramatických umění (RADA[1]). Právě zde, kde byl oceněn jako jeden z nejlepších studentů, se rozhodlo o směřování jeho budoucího života. Jak napsal roku 1974: „Dobré herectví vždy publikum zasáhne silou a sevřeností dobře mířené bomby – člověk si v tu chvíli uvědomí pouze výbuch či sérii výbuchů – a až poté zkoumá rozsah škod nebo přemýšlí o tom, jak se bomba vyrábí.“

Alan sbíral zkušenosti v repertoárových divadlech ve městech jako Sheffield, Birmingham, Nottingham a Glasgow, kde se mohl zdokonalovat v řemesle a prohlubovat své umění. Byla to obdoba soukromého švýcarského lycea, což mu poskytlo pevný základ, na kterém mohl stavět. To také znamenalo, že když prorazil, neztratil kontakt se svými kořeny nebo smysl pro to, kde se zrovna nachází. Po Smrtonosné pasti byl neustále žádaný. Nejprve přišel Robin Hood: Princ zbojníků, v němž byl nezapomenutelný jako šerif z Nottinghamu: „Tak to stačí. Už žádné zbytky z kuchyně pro malomocné a sirotky, už žádné milosrdné stínání hlav a zrušte Vánoce.“

Vždy se snažil vyhnout zaškatulkování do určitého typu postav – především zloduchů –, a tak si jako další film vybral romantickou komedii Opravdově, šíleně, hluboce, kde hrál s Juliet Stevensonovou. Ta byla jednou z hereček, které považoval za své blízké přítelkyně. V roce 1995 se objevil ve snímcích Neobvyklé dobrodružství, adaptaci stejnojmenného románu Beryl Bainbridgeové, a Rozum a cit, k němuž podle klasického románu Jane Austenové napsala scénář Emma Thompsonová. Ve filmu Galaxy Quest, parodii na kultovní sérii Star Trek, musel hrát mimozemšťana, zatímco ve filmu Dogma byl andělem, nositelem božího hlasu. Alan byl ztělesněním všestrannosti. Mezi jeho další role patřili Rasputin, Anton Mesmer, Éamon de Valera a Hilly Kristal, majitel legendárního newyorského punkrockového klubu CBGB. První dekáda nového století byla z velké části ve znamení série osmi filmů o Harrym Potterovi. Hrál Severuse Snapea, proslule nevrlého a pohotového profesora, postavu, jejíž se stal synonymem a která výrazně snížila průměrný věk jeho rostoucí fanouškovské základny. Když se moje osmiletá vnučka dozvěděla, že vydávám Alanovy deníky, byla patřičně – a nezvykle – ohromená.

Jak deníky ukazují, Alan sám sebe rád testoval a málokdy si vybral tu jednodušší cestu. Byl na sebe přísný a hlupáky strpěl jen přes zatnuté zuby. Vyžadoval od sebe stejně jako od ostatních. Příkladem může být inscenace Antonia a Kleopatry v National Theatre v roce 1998, kde Helen Mirrenová hrála svou postavu jako smyslnou čarodějku na Nilu a Alan pak jejího okouzleného zamilovaného nápadníka. V jiném životě by se možná věnoval režii. Jeho inscenace hry Sharmana Macdonalda Zimní host v divadle i ve filmu patřila k úspěchům, na které byl nejvíce pyšný. Dalším takovým vrcholem byla hra My name is Rachel Corrie (Jmenuji se Rachel Corrieová). Ta vznikla na základě deníků a dopisů titulní hrdinky, jež byla zabita izraelským obrněným buldozerem při protestech proti demolici palestinských domů, a v předvečer svého přesunu do New Yorku „odložena“ kvůli údajnému protiizraelskému zaměření. Alan toto obvinění důrazně odmítal. Méně kontroverzní byl film Králova zahradnice o – jak jinak – zahradnici (Kate Winsletová), kterou zaměstná francouzský král Ludvík XIV. Snímek se dlouho se připravoval, nakonec měl premiéru v roce 2014.

Vzhledem k takové plejádě titulů by se dalo předpokládat, že Alanova pracovní vytíženost zastínila vše ostatní. Nic nemůže být dále od pravdy. Byl oddaný své rodině a přátelům a také známý svou společenskostí, laskavostí, upřímností a velkorysostí. Pokud se někdo pokusil zaplatit za jídlo, Alan to odmítl dvěma slovy: „Harry“ a „Potter“. Bylo jen málo dní, kdy nejedl v restauracích. Když nebyl v Londýně, často pobýval v New Yorku, kde měl s Rimou byt, nebo v toskánském městečku Campagnatico, kde restaurovali dům. Mezi jejich oblíbené prázdninové destinace patřily Karibik a jižní Afrika. Pokud Alan sám nevystupoval na jevišti, pilně navštěvoval představení, v nichž účinkovali jeho kolegové. Měl ve zvyku dělat si poznámky a nabízet připomínky, které byly většinou beze všeho přijímány. Brian Cox vzpomínal, že když v roce 1980 hráli v adaptaci Zolova románu Tereza Raquinová, Alan mu řekl, že „poněkud pomalu reaguje na narážky“. „Alane,“ odpověděl Cox, „uvědomuješ si, jak dlouho ti trvalo, než jsi tohle vyslovil? Od tebe to sedí. Sám jsi mistr pomalosti.“

Takových svědectví je celá řada, stejně jako lásky, kterou Alan vzbuzoval. Nezapomínejte, že když se ve svých denících vyjadřuje kriticky o přátelích, rodí se to z lásky. Navíc můžeme s jistotou předpokládat, že to, co napsal, by se nezdráhal říci i z očí do očí.

Proč si psal deník, není jasné. Autoři deníků jsou různí a podobně rozmanité jsou i důvody, proč si svůj život zaznamenávají. Někteří chtějí podat svědectví o převratných událostech, jiní se spokojí s podrobným popisem zdánlivých maličkostí, které však s odstupem času nabývají trvalého významu. Nevíme, zda by si Alan přál, aby byly jeho deníky zveřejněny, ale dostával nabídky k napsání knih, které by mohly čerpat z materiálu v nich obsažených. Co však víme, je, že jakmile si jednou deník začal psát, stal se z této činnosti návyk. Od roku 1972 si vedl kapesní deník, do kterého zaznamenával schůzky, výročí, premiéry a adresy. Vzniklo jich dvacet sedm. V roce 1992 si začal psát mnohem obsáhlejší záznamy o svém životě a práci a v místním papírnictví si kupoval zápisníky, které mu pro každý den poskytovaly prostor jedné stránky. Tyto diáře čítají šestadvacet svazků, z nichž několik je krásně barevně ilustrováno. Kromě toho existuje zápisník, který si vedl od poloviny 70. do poloviny 80. let a do něhož psal, kdykoli pocítil potřebu. Poslední zápis učinil 12. prosince 2015, kdy už věděl, že mu nezbývá mnoho času.

Deníky Alana Rickmana jsou extraktem více než milionu slov. Vypráví o tom, co znamenalo být jedním z nejoblíbenějších a nejobdivovanějších herců v desetiletích na přelomu druhého a třetího tisíciletí. Jsou zde vrcholy i pády, nadšené i kritické recenze, výkony, které byly radostí, a jiné, kdy se zdálo, že se pokazilo všechno, co se pokazit mohlo. Po potlesku a přídavcích se Alan odebral do svého oblíbeného nočního podniku, kde si obklopen příznivci a hereckými kolegy odpočinul a přemýšlel o právě dohraném představení a o těch, která teprve přijdou. Při čtení této knihy se můžeme přiblížit pocitu, že jsme tam byli také a že jsme se setkali se skutečným Alanem Rickmanem. A trávit čas v jeho společnosti je obrovská čest.

Alan Taylor

1993

PATRICK CAULFIELD – RICHARD WILSON – JEZERNÍ OBLAST – RÁDIO SUSSEX – BERLÍN – RIVERSIDE STUDIOS – DOKTOR MESMER – PERŠANÉ PETERA SELLARSE, SALCBURK – NEIL KINNOCK – VÍDEŇ – STEVE REICH – SAMOTÁŘ V SEATTLU – VÍDEŇ – DOKTOR MESMER – BERLÍN – MAĎARSKO – PAŘÍŽ – UMĚLECKÝ BENEFIT – CENY FÉLIX – KARIBIK

13. června

Tichá radost z vaření pro přátele.

13 hod. Michael G., Christopher a Laura Hamptonovi, Danny a Leila Webbovi, Jane a Mark a Rima a Lily.

Objevilo se slunce a my se přesunuli do zahrady.

20. června

Patrick Caulfield [anglický malíř], který tvrdí, že malování nesnáší, ale že si jím vydělává. „Je děsné vejít do téhle malé místnosti. Musím něco dělat. Je jedno co. Prostě něco.“

21. června

Přijdu domů, zapnu BBC2 – Pina Bauschová.[2] Pravá a nefalšovaná. (Potom, co jsem si ve Face přečetl další článek o Žhavých nových tvářích.) Je tak elegantně a zarputile opravdová. A Robert Lepage[3] se přišel poklonit. Samozřejmě.

23. června

Kolem 12. hod. Schůzka v Midland Bank kvůli případné koupi domu.

Kolem 13. hod. David Coppard [účetní A. R.] – filmy, daně, opatření, výdaje. Jak to, že je pořád tak šarmantní?

Kolem 16. hod. Belinda Langová & [její manžel] Hugh Fraser – Lily má narozeniny. Ale je nemocná. Zjevně jsem v den voleb vytočil Elaine Paigeovou. Zase ta moje nahodilá krutost.

24. června

Dočetl jsem scénář Christophera Hamptona Nostromo. Jak tu knihu vtěsnat do filmu? Možná se mu to povedlo… Nevím.

Ráno na telefonu – Jak málo vedeme skutečných rozhovorů. Většinou jde o snahu představit vám pohyblivý cíl.

12 hod. Tělocvična. Nejsem si tím moc jistý.

16 hod. S máti do Goldsborough Apartments. Statečná dušička. Nachytal jsem se, že jsem ji sám přemlouval. Asi to není to správné řešení.

25. června

→ Tělocvična.

Je to fuška.

Odpol. Rozhovor s Christopherem o Nostromo, Sunset Blvd – Andre Lloyd Webber byl před pár dny v slzách. „Posunu to o šest měsíců a přivedu Hala Prince.“ Trevor Nunn říká, že v této scéně musím mít 30 vteřin dialogu. „A o čem?“ „To je jedno.“

26. června

18 hod. Coliseum[4], Macbeth… zvláštní směs argentinského fašismu & Případů dr. Finlaye.

Peter Jonas[5], David Pountney [operní režisér] & Mark Elder [dirigent] se přišli rozloučit [s Anglickou národní operou]. O tomto světě toho moc nevím, sedím obklopený fanaticky tleskajícími toryi. Jonas promluvil o umění & národní zdravotní službě NHS. Teď se mi chtělo tleskat. Publikum drobet ztichlo. Nesouhlasným tichem.

28. června

Závodím s časem. Před obědem si čtu scénáře s Belindou a Hughem – jsou přešlí, protože jejich chůva dala výpověď, ale jako obvykle Belinda servíruje vynikající oběd, dokonalý a přesně na čas, i když se kolem 11.30 dozvěděla, že oběd má být ve 12.30 a ne v jednu. Byla nemocná a v ateliérech a vypadá milionově.

22.30 Samotář v Seattlu – v polovině mě napadlo: „V tomhle jsem hrál.“[6]

1. července

Večeře s Richardem Wilsonem – skvělé jídlo v L’Accento – Něco je tutovka.

Volala Carol Toddová… delikátní situace v Riverside.

Volal Roger[7]. Abych tak řekl, není moc optimistický.

2. července

3.40 Bdím a snažím se najít jedinou smysluplnou a pojmenovatelnou emoci, která by ospravedlnila moji nespavost. Zdálo se mi, že v noci procházím jednou chodbou u nás doma, snažím se hmatem číst její geografii a zjišťuji, že dveře, co mají být zamčené, zamčené nejsou.

(Pozn. Předat prvnímu amatérskému psychiatrovi.)

4. července

Ráno jedu přes Jezerní oblast k Ruskinovu domu.

Kolem 17. hod. Trajektem přes jezero zpátky.

18.58 do Eustonu.

Bylo moc hezké vidět opět Rogera & Charlotte Glossopovy[8] a jejich báječné milující děti.

Mají tak opravdový, jednoduchý, velkorysý a otevřený postoj k práci i životu. Ani náznak klamu nebo sobectví. Vybudovali si svůj sen a nyní ho žijí. A předávají dalším. Jaký protijed k lumpárnám tohoto týdne.

5. července

12 hod. Přijela Juliet Stevensonová – zmatek kvůli ztraceným klíčům, neschopnost dostat správné lidi k telefonu atd. – jinými slovy – pozdě, jako vždy.

Je ale zábavné dělat představení s dvěma takto zářivými světly.

Juliet pochopitelně dostala botičku.

6. července

15.30 Rozhovor pro Rádio Sussex – důvod, proč už žádné další nechci dělat. Chlap, co Irům říká „páťové“ a myslí si, že oneman představení jsou spásou britského divadla.

8. července

15.30 Letím do Berlína.

Lance [W. Reynolds, producent] se mnou v letadle, Wieland [Schulz--Keil, producent] mě veze do hotelu a pak do restaurace – nemůžu jim dopřát pohov, přitahuju otěže, dokud nepodepíšou.

9. července

Zkouška s Birgit [Hutterovou, kostýmní návrhářkou] – okamžitě andělem se spoustou dobrých nápadů. Je třeba vidět taky paruky & make-up.

17.05 let do Londýna.

Kolem 19. hod. – scénář pro Mary Elizabeth Mastrantoniovou a Pata O’Connora[9] vyžaduje mejdan; z nějaké zvláštního důvodu jsou ale na týden v Irsku (zrovna dorazili).

14. července

Zdá se, že je snad psané ve hvězdách, že některé dny mají být klidné a jiné zběsilé.

9 hod. David přivezl knihovnu a opravil polici, Steve přijel opravit stereo, Janet přišla uklidit, Ruby [Waxová] přinesla ukázat vystřižené scény a telefon zvoní a zvoní a zvoní.

Pokud nejde o oběd v Riverside, jde o to, že z oběda v Riverside bude večeře v Riverside, a přečetl jsem si Rudkinův scénář?[10] Můžeme jet do Stroudu? Kdo může a kdo nemůže?

20 hod. Večeře s Luise Krakowerovou [filmová režisérka].

21.50 Na Hromnice o den více

Dobrý, není to úplně Capra, ale pohoda.

15. července

Den, kterým začaly třenice kolem Riverside. A v 19 hodin úprk s naším návrhem. Jane [Hackworth-Youngová] to strašně podělala nebo nás ohromně přečůrala. Co je za tím? Jestli zjistím, že je to Jules Wrightová, tak jí přivrtám ke každému vhodnému místu, které najdu.[11]

16. července

Co se týká Riverside, počkáme a uvidíme. To samé Mesmer.

Myslím, že Deborah Warnerová[12] na to kápla. Dělej jen to, co chceš, učiň ze sebe jedinečnou bytost – pak tě pozvou do Salzburku a k Bruno Ganzovi. Dvě stě komparzistů a pět koní v Coriolanovi.

18. července

Doma mě zastihla telefonická zpráva, že Jules Wrightová dostala Riverside a pak mi zavolal Roger Spottiswoode a vyprávěl mi nejnovější horory ohledně Mesmera. Má to být nějaká zkouška? Jak si mám tu situaci s Riverside přebrat? Když to píšu, nejsem naštvaný (zatím ne – to teprve přijde, jestli najdeme něco nekalého), jenom ochromený nekonečným usilováním a postupem průměrných v této zemi.

19. července

Většinu dne jsem zvedal telefon.

Mesmer snad opět začal dýchat. Šek poslán – byl podepsaný? Byl tam překlep? Něco ho určitě muselo zdržet.

Jules Wrightová má Riverside – ne, nemá – ano, má – četli jsme to? Možná ne. Je Jane H.-Y. zrádkyně, nebo neviňátko stižené touhou po moci? Tak jako tak my Riverside nedostaneme, i když se neví, jestli vůbec jsou nějaké peníze na provoz.

20. července

Možná, že dnes jsme se posunuli dál a za to jsem docela rád, uprostřed všech těch sraček.

Malcolm & Sweet Pea [asistenti Thelmy Holtové] byli hrozně věcní a soustřední – bylo to až dojemné – a smáli by se, kdybych jim to řekl osobně.

Nějak jsme se tím vším nakonec prokousali – všemi dopisy, aniž bychom vyslovili jméno Jules Wrightové. Pak se Thelma vrátila a místnost se naplnila lidskostí a dobrou náladou.

Po návratu domů jsem zjistil, že návrh od J. W. má pouze čtyři stránky. „Bylo to zmanipulované,“ usoudila okamžitě Rima. Její jistota je často neskutečná.

Kolem 22.30 – Billboard Café. Juliet [Stevensonová], Mary McGowanová, Lindsay Duncanová & [její manžel] Hilton McRae. Seznámil jsem je s dnešními událostmi, což mi dodává soustředění, sílu a smysl. Uvidíme, uvidíme, uvidíme.

A zatím Mesmer se bláznivě řítí vpřed. Faxy, telefony, prosby, sliby, požadavky. Otázky. Někdy bez odpovědí. Navíc mi nabídli 50 tisíc liber týdně za Slice of Sat Night[13] ve West Endu. ŠÍLENÉ, ŠÍLENÉ, ŠÍLENÉ.

21. července

Další telefony.

Odpovídám na dopisy.

Thelma přitvrzuje.

Time Out stále čenichá.

Michael Owen[14] vycouval.

Andreas [osobní trenér A. R.] mi v posilovně představil nový režim, který mě trochu děsí.

22. července

Do tělocvičny a pak s Arwen na oběd – Café Tempo, King’s Road. Je pro mě velmi těžké vyrovnat se s tím, jak je pro mě snadné vyjít schody a jaké obtíže to činí jí. Obrázek toho, jak upadla přímo na obličej na podlahu v taxíku nás bude oba ještě dlouho provázet. Díkybohu že se ona, já i taxikář umíme smát.

23. července

Deníky jsou srandovní. O lidech musíte psát jen jako o sbírce iniciál. Do záznamu: J. W. = Jules Wrightová; nebezpečná a manipulativní osoba.

26. července

A Riverside dál kvasí…

Přítel J. W. publikoval dopis ve Standardu. V letadle píšu odpověď. To jen ukazuje, jak rychle se to dá zvládnout. Naděje, že uvidím produkci Peršanů od Petera Sellarse[15], nečekaná „ano“, několik telefonátů a už jsem z domu a s taškou na cestě. Do Salcburku.

Cesta na Heathrow je fakt bezkonkurenční.

Pak do Mnichova, krásné moderní letiště. Sto mil chodbami a pak na mě čeká řidič. O sto liber později a jsem v Salcburku – na posledních 30 minut Peršanů. Musím si každou vteřinu v hlavě vyfotit, aby to stálo za to. Fifi [Fiona Shawová] tam nakonec také je. Je vždycky fajn se s ní vidět. Představuje hlasité „Ano“ životu.

27. července

Do Festspielhausu na Coriolana. Nádherné divadlo. Hildegardina[16] scéna je teď plná, neuvěřitelně velká. Najednou mám zvláštní touhu být v ní taky. Skoro tam jsme – máme třetí řadu. Dvě stě komparzistů, koně, plameny; epické i dvojznačné. Bruno Ganz je podle mě jednička. Zdá se, že vůbec nehraje. Setkám se s ním na večírku. Plachý, zdvořilý, tichý, drobný. Samozřejmě. Peter Stein[17] – to je naprosto jiná liga. Jak zjistila i Deborah. Neohrožená inscenace, ustrašené publikum.

28. července

Deborah a Fiona Shawová skutečně našly, v čem je jejich síla. Ale zároveň tu cítím zděšení – co s ní udělají. Vypráví se o Steinově drsnosti, tváří v tvář Debořině soběstačnosti.

Kašlu na dietu – k obědu bratwurst, brambory & sauerkraut. Mozartovo muzeum – dívka, co tam hraje na hudební nástroje, předstírá chabou francouzštinu, aby nás pak překvapila, jak je v ní dobrá. A v angličtině taky.

Fifi & Deborah jsem našel v divadle. Dali jsme si čaj. F. si dělá starosti se svou produkcí Hamleta, svou filmovou kariérou, naším agentem, hrou, kterou má dělat v National Theatre. Chápu důvody jejích obav, ale jen plýtvá svou neskutečnou energií. S Catherine Baileyovou se v letadle bavíme o tomto a dalších věcech. Pozoruhodná žena. Dovede udeřit hřebíček přímo na hlavičku, ale dá do toho i srdce. Doma. Nezdálo se mi to všechno?

29. července

Doma zpátky ke článkům v Time Out a Evening Standardu. Všechny plné energie a soustředění. Kdyby se jim podařilo tu energii a soustředění přesunout na druhou stranu řeky, tak super. Jen tak dál.

Jurský park – o čem to sakra je? Krásní dinosauři.

→ 20 hod. Lust s Denisem Lawsonem. Hodně mi to připomínalo Lock Up Your Daughters z roku 1974. Zde ještě méně režie.

30. července

Mluvil jsem se Stephenem Tatem – Observer. Po rozhovorech s novináři bývám nesvůj, mám pocit jako ty domorodé kmeny, které se nechtějí fotografovat, protože jim to bere duši. Ale dnes jsem měl silný pocit srážky s vlastním osudem.

31. července

Probudil jsem se ze snu, ve kterém jsme s Rimou odjížděli na týdenní dovolenou v odlehlé venkovské chatě. Abychom se tam dostali, museli jsme nejdřív projít rozbahněným polem ke statku – napravo stál nějaký kurník. Podle instrukcí jsme měli odehnat slepice z matrace, po které se proháněly, vyklepat ji a přenést ji do chaty. Když jsme se k chatě blížili, slyšeli jsme chichotání – jako po sexu. Nakoukli jsme dovnitř. Uvnitř na slámě ležela rozesmátá dvojice pětasedmdesátníků, oblečení a obklopení slepicemi a vejci.

Pracoval jsem s Tarou Hugo [americká zpěvačka a herečka] před její newyorskou premiérou. Miluju, když můžu věci takhle transformovat – nebo aspoň přesněji ukázat na vzácný mladý talent. Tak jako tak pro mě zůstává celý proces záhadou. Odkud pochází ten vhled? Částečně je kumulativní, ale většinou je to dar stále zahalený mlhou.

1. srpna

Observer přinesl zprávu o Riverside – líná novinařina, takže věci jsou vyjádřeny více přímočaře, než bylo záhodno.

3. srpna

10.30 Do ICM [talentová agentura] k podpisu dodatku ke smlouvě. Kéž by se v těchto případech více používal selský rozum – je mi trapné představovat si, že se někdo bavil o velikosti mého jména, kdo bude platit za prádelnu, kolik kde bude lahví Evianu a tak dále. Jasně, kdyby se mě pokoušeli oškubat…

Pak jsme s Rimou jeli nakupovat před její cestou na Jamajku. Se stálým přísunem jídla a šálků kávy si to v Knightsbridge pěkně užíváme.

5. srpna

Kristin Milwardová [stará přítelkyně A. R. ještě z RADA[18]] přišla na oběd. Myslím, že nadešel čas na drastické opatření. Pokud neexistuje magická pilulka, možná by měla pracovat v jiné zemi. Anglie nevidí a neoceňuje její kvality.

8. srpna

Doma se dívám na poslední část Kinnocku. Neil se mýlí, když ho považuje za takový propadák. Stejný instinkt, který mi řekl, že 9. dubna prohraje ve volbách, mi napovídá, že se v této zemi dere k moci zlý duch – nechuť (byť nevyřčená) zamýšlet se nad problémy ostatních, byla narušena rovnováha a on už nic víc nemůže dělat. Umožnil druhým vyhrát – za cenu největších osobních obětí.

Livingstone[19], Skinner[20] a další se mýlí, protože jejich životy jsou natolik pohlcené politikou, že nedokáží cítit vítr ve vlasech. Jejich profesionalita způsobila, že ztratili svou nevinnost.

9. srpna

16 hod. K Thelmě do kanceláře na přípravný pokec o Riverside než dorazí N. N. Přítomni: Thelma, já, Claire, Margaret Heffernanová[21] a po chvíli i Catherine Baileyová. Probíráme různé postupy a Margaret je jako vždy oslnivě průzračně sama sebou. Zvoní zvonky, lidé přicházejí a odcházejí, aniž by se viděli, což je zjevně cílem, pokud to nebylo přímo plánované. N. N. v podstatě říká – vezměte Riverside z našich rukou a je to vaše –, pokud to zvládnete bez financování a se směšným nájmem. Je účetní. Divadelní historky (Thelma!) s ním nehnou. V jednu chvíli sedíme a kujeme pikle kolem neviditelného kotle, když se u dveří zastaví Ian McKellen. Thelma ho okamžitě naverbuje a skoro mu prozradí příliš mnoho a příliš brzy.

10. srpna

Do Vídně na zkoušku kostýmu, a ani jsem se nedohadoval. Měl jsem.

Káva a citronový dort ve slavné rakouské nebo vídeňské kavárně.

Zpátky do Londýna.

12. srpna

Zatracující a poměrně bezprecedentní zpráva ve Standardu na téma Riverside. Pěkně nám to hraje do karet.

15 hod. S Rogerem & Gillian[22] kvůli filmovému scénáři. [Dennisovi] Potterovi se nechce přepisovat.

15. srpna

Celé odpoledne – prostá (a záda ničící) radost při tvorbě záhonu.

16. srpna

19.45 Gormenghast – Lyric Theatre.

Báječný věcičky, ale nedivím se, proč jsem nikdy nečetl knihu. Jen pro fanoušky.

17. srpna

15 hod. Lékařská prohlídka kvůli filmovému pojištění. Ironické, protože mám rýmu jako trám. Doktor mě překvapil otázkou, kterou osobu bych si v tomto kusu nejraději zahrál. Odpověď neexistuje, protože jako vždy – všechno závisí na scénáři.

19. srpna

Telefonát od Petera Jamese [divadelní režisér], chtěl ujištění na zítřejší schůzi rady Riverside. Je zvláštní, že ani starému kamarádovi nemůžu říct všechno.

20. srpna

21.30 Royal Festival Hall s Belindou Langovou a Mary Elizabeth Mastrantoniovou, koncert Steva Reicha. Skoro jsem se bál, že to bude nějaký ezo opruz – ale přitom mě přivedl k zamyšlení na mnoha úrovních. O kolika hudebních kusech můžete říct, že vám „opravdu vysvětlily konflikt na Blízkém východě“?

Belinda si předem v hlavě připravila seznam témat, nad kterými se bude zamýšlet, kdyby to bylo strašné.

21. srpna

20 hod. → Lindsay Duncanová & Hilton McRae s R. & Robinem Ellisem[23] & Carolinou Holdawayovou [designérka] & Fatima[h Namdarovou, fotografka]. Hádám, že to byl báječný večer – protože, když jsme po skvělé večeři, povídání, postávání kolem klavíru a zpívání Dylana a dalších odcházeli, byly tři hodiny ráno.

22. srpna

Vyšel jsem z Caprice a sháněl taxi, fotograf se mnou hrál na kočku a myš – zjevně chtěl „nasranou“ fotku. Tak teď má záběr mého „nasraného“ temene.

23. srpna

Dopol. – a teď William Burdett-Coutts za Riverside. Chce si promluvit. Fajn, ale v tuhle chvíli? O čem, když stará rada je stále ve funkci…

Přišel Pat O’Connor – mluvil jsem s Christopherem Hamptonem znovu o V žáru lásky a pořád nevím, mám-li do toho jít, nebo ne.

20 hod. Do Hampsteadu na Marvinův pokoj s Allanem Cordunerem[24] a Dalií[25]. Další z těch amerických her, které vás nutí něco cítit. Myslím, že to ale neměl být hněv a frustrace. Mám pocit, že mi ten zážitek úplně zatemnil mozek. Alison [Steadmanovou] & další dobré herce zničila otřesná režie.

24. srpna

13 hod. Patio, oběd s Dianou Hawkinsovou & Sue D’Arcyovou kvůli médiím o Mesmerovi. Jak mi řekly, z této strany je to nezbytné. A konečně je to také ponižující. Ne jejich chybou – herci jako produkt.

30. srpna

Kol. 10. hod. kvůli karnevalu [v Notting Hillu] zátarasy a žádné taxi → Kensington Hilton a první zkouška Mesmera… Překážky ve scénáři překonáme, ale je povzbuzující vidět, jak často se Potter trefí do černého.

1. září

9.30 Zkouška

Aspoň Roger je naprosto transparentní – objeví-li se problém, prostoupí celou jeho osobu – a s Mayfair[26] atd. problémy jsou.

2. září

18.15 K Lauře do Hamptonského bytu. Šampaňské a historky o rodinných machinacích a dále na –

21 hod. K Normě Heymanové [filmová producentka] – na večírek k Samotáři v Seattlu. Jména, jména – Meg Ryanová, Nora Ephronová, Neil Jordan, Andrew Birkin[27], Michael Caine, Alan Bates, Edna O’Brienová, Stephen Frears, Lindsay & Hilton, Jon Robin Baitz[28].

5. září

14.30 Za máti.

Je unavená a potřebuje dovolenou. Ale dokáže mě vždy vrátit do reality. Odjíždím do Rakouska – potřebuje nový adaptér ke svému šicímu stroji.

18.10 Odlet do Vídně. To byl zase let. Plačící dítě = nervní matka. Opilý anglický obchodník = naštvaná stevardka atd.

6. září

13 hod. Casting na postavu, které citlivě říkáme „ňadra“ – dvě ze tří hereček přijdou s „ňadry“ důkladně v popředí. Je to trapné pro všechny zúčastněné.

14.30 Schůzka se Simonem McBurneyem[29] & Gillian Bargeovou a Richardem O’Brienem. Simonův kamarád Johannes mě bere na rychloprohlídku Vídně & jejích kaváren. Taky mi vypráví, jak v jednu dobu spáchalo sedm jeho známých sebevraždu (tři z nich postupně na různých pohřbech).

8. září

Mesmer – první natáčecí den.[30]

Jsou tu Slováci z Bratislavy a Maďaři. Štáb je německo-maďarský. Mrzí mě, že si nemůžeme vyměňovat nezdvořilosti. Zbyla mi jen pozice pozorovatele. Kromě toho, že pokračuju ve vyjednávání kolem scénáře.

11. září

S herci zkoušíme scénu „postižené“. Rakušané, Němci a Maďaři. Scéna se naštěstí přesouvá do vhodnější lokace.

Oběd s Johannesem a Simonem a pak na výstavu Annie Leibovitzové – je to vynikající grafická designérka s ještě lepšími kontakty; její dřívější fotografie rodičů a prarodičů jsou neskonale zajímavější. Zato Hundertwasser[31] je rozkošný architekt. Muzeum & obytný dům jsou výjimečné… Vytváří nerovné podlahy, které „rozehrávají pod nohama melodii“.

12. září

Velký den se scénou „postižené“. Roztržka s producenty, kteří samozřejmě chtějí něco za nic – v tomto případě rakouští herci (přestože maďarským hercům se platí almužna, jelikož jejich životní standardy jsou mnohem nižší). Je zajímavé, že mě obvinili z vyděračství – zdůraznil jsem totiž, že by se na mou hlavu snesla halda morálního vydírání, kdybych nehrál (a to nemluvím o tom, že zatím pracuji zadarmo).

Celková atmosféra se jeví být temnější, než ve skutečnosti je – ne, prostě jako malí kluci.

Práce je namáhavá, ale velmi dobrá. Mám podezření, že jeden z Maďarů je lepší než většina z nás, ne-li my všichni. Rozhodně se mu podařilo vyřešit začátek scény.

Polední setkání s Rogerem přináší nepříjemná déjà vu. – „Alan se nedá režírovat.“ – Howard Davies[32].

Večeře v MAK – Roger Spottiswoode a Amanda Oomsová[33] spolu určitě něco mají – doufám, že to starý kýl moc nerozhoupe.

13. září

Líbací scéna.

Příliš jako reklama – žádné nebezpečí.

Další „postižená“. Ve skupině je pár vynikajících herců – především mezi Maďary. Angličtí herci prostě takhle nevypadají. Mám chuť podat jim svůj kostým se slovy: „Budu se na vás dívat.“

Zajímavá diskuze s R. S. & W. S.-K. Říkají „Super, mám to, tohle a tamto.“; já na to „Jasně, ale na rovinu s herci.“ – ne s naším „soustředěním a velením“ (do prdele, je to v textu, copak to vůbec nečetli?).

14. září

Odpoledne bez postupu – ale roztržky budou nevyhnutelné. Chci, aby mě režisér vedl, ne na mě kňoural. (Ale asi jsem tak trochu noční můra, s těmi mými „jistotami“.)

Rima mi volala, že o víkendu zemřel Harold Innocent[34]. Kus mého života – v jistém ohledu mám ale sobeckou jistotu, že jsme se ještě nedávno sešli a mluvili spolu.

15. září

Přivolali mě z volna… Hádka s R. S., které pořád nerozumím. Scéna se bude hrát tak, jak jsem si ji představoval (víceméně). Znamená to, že on nedostal, co chtěl, nebo že já jsem měl pravdu od začátku, jen jsem to špatně vysvětlil?

16. září

Dlouhá scéna – vyžadující velké soustředění. Někdo nad námi bdí – alespoň meteorologicky, když už ne finančně. Slunce svítí, vítr fouká – přesně na klapku. Je to vlastně trochu děsivé. Mesmer – možná nás sleduje? To je něco, od čeho já se pořád snažím oprostit.

17. září

Poslední den ve Vídni – prozatím.

Žádost napsat do Vogue článek o Jules [Wrightové]. Tak to nevím. Čím to zavání? Musel bych být do tisku víc než upřímný. Proč?

Birgitin večírek – ona je ryze krásný člověk v každém ohledu. Vizáž, duše, komplet. Vynikající jídlo. Pár dobrých rozhovorů. Zdálo se mi, že kolem mě kroužilo moc vos, komárů, peříček, cihlových zdí atd. Ale vrátil jsem se domů ve 2.45, takže to muselo být dobré.

Chris [scénograf] si myslel, že je mi 36. Nechal jsem ho při tom.

19. září

Let do Berlína v 19 hod. Procházka po městě… Ztratil jsem se… Takový ten den, kdy se čas zastaví a podupává nohama. Očekáváš, že dojdeš někam jinam, a když tam dorazíš, nevíš, kde jsi.

21. září

Na… snídani s Amandou, Gillian a Wallacem Shawnem[35], kterého jsme potkali v lobby. Dnes večer hraje v Berliner Ensemble. Svým přerývaně opatrným způsobem vypráví o východní Evropě, o tom, jak k němu na ulicích Manhattanu přicházejí lidi a nabízejí mu filmové role v Amsterodamu nebo po něm chtějí, aby si přečetl jejich scénář. Vyprávěl, jak se cítí provinile vždy, když vkročí do své kanceláře – některé scénáře tam leží už od roku ’86 –, a když musí jít ven, aby si koupil papír, když potřebuje napsat dopis – říkal, jak nikdy nedělá nic neplánovaně.

22. září

To byl zase den – trochu příliš únavný – lehce stresující –, vždycky mě překvapí, jak snadno se tomu podvolím, místo toho, abych s tím bojoval. Je to syndrom „psa a bačkory“. Ráno složité scény kvůli jednomu herci bez jakéhokoli posunu a R. S. bez představy, jak ho to naučit.

Roger mi řekl, že mu Wieland volal z jednání v Londýně, kde bylo přítomno 23 právníků, jež všechny platíme. Wingatovi[36] se líbily záběry – máme z toho mít radost, nebo je OK, že se cítím uražený, že si prostě řekl a oni mu je umožnili vidět?

Večeře s Gillian Bargeovou – jedna z nejpříjemnějších věcí na tomto filmu je, že s ní pracuju (konečně) a můžu ji poznat.

23. září

Dneska se kolem plazí ďábel, až jsem z toho nervózní. Svůj podíl na tom má únava a nedostatek opravdové diskuse, a tak je dobře, že se do toho Simon odpoledne pustil.

Šílenství je nutné lokalizovat a ukázat.

Do toho obávaný tisk, a dokonce i mezi publicisty nezadržitelná touha srovnávat jednu práci s druhou – bylo X těžší než Y? Ne, X=X a Y=Y. Nebuďte líní.

Večer jsem se rozčílil. Spoluhvězda[37] je z něčeho unavená, takže se zkrátily zkoušky. Bez diskuze.

24. září

A dnes se pokračuje. Je pozoruhodné, jak štáb vycítí, absorbuje a našlapuje na špičkách atmosférou, která tu vznikla především mezi dvěma herci. Obtížná scéna, vztek na režiséra nepolevuje. Takže jsem se rozhodl držet se dál, co nejvíc to půjde = celý den ve studiu pohodička.

Je chyba, když s herečkou zacházejí jako s porcelánem, a ne jako s profesionálkou.

Ale jednu scénu jsme dokončili a další zkoušíme. Dře to. Ale pokračujeme. Vpřed.

27. září

Den strávený nad schody – shazuji Simona [McBurneyho] nebo se kloužu po zábradlí (a odnesly to kalhoty).

Gillian skončila kolem 22. hodiny a zítra začíná brzy – musím si o tom s někým promluvit. To je otroctví (vykořisťování). Večeře s ní a s Janem Rubešem[38] z Československa – je okouzlující a má rád košilaté vtipy.

28. září

Jsem skoro celý den sám. Procházka po Kurfürstendamm – koupě bot (špatných) a pak na Savignyplatz pro další (tyhle už jsou dobré). Sháním součástku do nového elektrického holicího strojku a mluvím přitom německy. Fotím bezdomovkyni, která sedí mezi spoustou odpadků (ne jejích) v plastových pytlích…

Gillian volala, když se vrátila z natáčení – objednali jsme si jídlo do mého pokoje a bavili se o Stratfordu & Stratforďanech (a o tom jak na zkoušce P. Brooka nedokázala vyhláskovat Oidipa).

29. září

Myslím, že se tomu říká poměrně veselý natáčecí den.

Dopis od Amandy – procítěná slova. Rychlá, ale upřímná reakce. Po práci bar Paris. Gillian, Tom, Roger, Amanda, Simon.

(1) Podle scénáře nás čekají náročné dny. (2) Mezi lidmi tu je tolik třecích ploch, že by to vydalo na zmatenou minisérii. Nebo frašku od Feydeaua.

1. října

Konečně opravdu dobrá práce na filmu, ale koberec je potřísněný krví. Bojoval jsem, kopal a ječel – nebo spíš nějaká mesmerizující síla –, doufám, že na protest proti tomu, jak se po nás chce, abychom odváděli „efektní práci“. Nevím, kdo má pravdu a kdo ne. Se mnou je to těžké, jsem temperamentní a nekomunikuju; ostatní jsou sentimentální, jde jim o efekt a nemají disciplínu. Nakonec vzniklo něco, co je OK.

2. října

Dlouhý a náročný den. Návrh scény se odvíjí od světelného efektu. K tomu nemám co dodat.

Když jsem přijel, oznámil jsem, že dnes jsem marioneta a budu se chovat způsobně. Ironický smích.

3. října

Volno.

Do Xenonu, na Piano s Gillian & Tomem.

Polovinu filmu jsem si říkal, že je to poměrně chladně přesná replika scénáře. Ale pak mě to strhlo. Holly Hunterová byla báječná. Všichni byli skvělí. Inspirace a (v tuto chvíli) satisfakce. Závidím Tomovi jeho nevinnost, která mu potom před kinem umožnila plakat.

4. října

V 19 hodin mě vyzvedli kvůli představení Mechanický pomeranč na Volksbühne od 19.30.

Chápu, jaké mohou být výhrady, ale i tak působivé. Atmosféra v divadle srší energií – herci jsou poměrně často ve fyzickém ohrožení, v pravidelných intervalech se na ně snášejí kbelíky s krví, moukou, vodou a dalším – a rozhořčení nad východoněmeckou zaprodaností je jasně cítit. Co tu k čertu provedou s Learem a Othellem?

5. října

Alternativní název tohoto filmu může být Lumpárny. Kdo tu sakra mluví pravdu?

Dobrá práce pokračuje. Stejně jako pletichy. A už mě to fakt nebaví.

Rozhovor pro Cinemu byl víc než do značné míry zkouškou mých reakcí…

6. října

Celý den sedím před zrcadlem. Ať jsem v takové situaci jakkoli dlouho, nikdy se mi nepodaří spatřit tu hrůzu, kterou dokážou zachytit fotografové. Jak se toho pak zbavit? Ve svých rysech pátrám po všech těch hrbolcích, vráskách a nerovnostech, kterých jsou jejich záběry plné…

Na konci dne záchvaty vzteku – nejdřív mě natlačili, abych scénu odehrál bez předchozího zkoušení a pak můj instinkt típli, bez diskuzí.

7. října

Na zvukové scéně vedle nás točí Nekonečný příběh – jaká ironie!

18 hod. Dotočná v Berlíně.

– Je fajn si zase zatančit.

Zdá se, že dnes funguji jen v holých větách.

9. října

Mluvil jsem s Rimou. Díkybohu za ni, vždy mě dokáže rozesmát.

10. října

20.15 Poslední akční hrdina.

Šel jsem na to bez předsudků, ale je to velmi špatný film…

11. října

Někdy se citová angažovanost k dílu skrývá, často po dlouhou dobu, dokud není v přímém ohrožení – pak nastává naprostá nehybnost – a na člověka dosedne nervové vyčerpání.

Šel jsem do obchodu, dal jsem si kávu a saunu, poslechnul si pár lidí po telefonu – všichni v defenzivě, každý skrýval své vlastní ne-pravdy.

13. října

Vyzvedli mě v 8.15, v 9.50 let do Vídně a autem do Sopronu v Maďarsku.

Radost z nových pastvin velmi kalí napětí a nejistoty, které se s touto práci pojí – každý den se objevuje další finanční drama – dozvím se někdy, jak to je doopravdy? Nicméně město má báječnou neosobní krásu – ví, že tu stojí odedávna a toleruje 20. století a jeho teenagery s batůžky a džíny. Přece jen zažilo satén a stuhy.

Kulečník byl fajn. Slečna O. se ve všech ohledech utápí v sobeckosti. K čemu je svoboda a osobnost, když chybí zvídavost?

Na ulici ticho. Hotelové potrubí vytváří zvláštní efekty. Štěká pes. Fouká vítr. Jsou dvě ráno a já jsem dočista vzhůru. Proč musím podstupovat idiotské boje kvůli hotelovým pokojům?

14. října

Sedím v kočáru ve špatném pořadí a ve špatném prostředí a scéna, která by měla být nepřerušovaná se točí ve dvou částech.

Pořád žádné odpovědi, pořád nejistota. A dneska – žádné jídlo. Město je stále krásné, hotel – a především koupelna – mi připomínají návštěvy u babičky. Tehdy k sobě žádné ručníky neladily. Další členové štábu nemají takové štěstí – dokonce si koupili boty, které si obouvají do sprchy.

O čem sakra byl tenhle rok? Posun k režírování? Zdá se mi, že trest začíná být nesouvisející se zločinem.

15. října

Jízda v kočáře s kočím, který se naučil kočírovat až dnes…

Pár šíleně vtipných okamžiků. Oběd v pizza baru v kompletním kostýmu z 18. století.

16. října

Plesk! Většinu dne jsem strávil obličejem v blátě. Zvláštním způsobem osvěžující.

17. října

Dnes byla v Sopronu opravdická neděle. Tiché ulice, kostelní zvony. Nebyl jsem se nikde projet – byl jsem velmi hodný a pracoval jsem. Procházka – na hřbitov. Velmi dojemné místo – tady rodina znamená všechno. Chudé hroby s jednoduchými doma vyráběnými kříži jsou stejně působivé jako žulové desky. V každém koutě ženy. Čistily, vysazovaly květiny, pečovaly o vzpomínky.

18. října

Mokro. Mokro. Mokro.

Zima. Zima. Zima.

Kočáry, zmrzlé ruce, záběry z jeřábu.

K obědu studená banánová polévka.

Kratší dny, brzy se stmívá. Doma v 18.30.

19. října

Caroline Holdawayová a já hrajeme plesovou scénu. Vzbudil jsem se ve tři ráno a neusnul do vyzvednutí v 5.30 – mozek a ústa neměly zrovna nejlepší vztah. A pršelo. Auta troubila a lidi mluvili. Ale zvládli jsme to – Caroline měla v každém okamžiku dokonalé chování a dobrou náladu. Já ne.

Přijela Catherine [Baileyová] & štáb BBC [Late Show]. Je zvláštní míchat takto práci a přátele. Znamená to větší kontrolu, ale také více požadavků. Do Fora s celou společností a pak do Billiard Clubu. Mluvil jsem s Rogerem – když pracuji, jsem tak sobecký, že mi to až vyráží dech –, Elemér[39] má tento týden vlastní příběh. Ostatní mají svoje zranitelná místa. Kde zatraceně beru tuhle otřesnou jistotu?

20. října

Přemýšlím, co bych mohl říct Omnibusu / nebo komukoli jinému – Britské divadlo (jako instituce) je uvězněné za proscéniem. Z velké části je v rukou neškolených přechytralých mladých režisérů, kteří mají ambice, ale nemají srdce ani chování, a ať už si to uvědomují, nebo ne, k úspěchu je vedou jejich herci a výtvarníci. Obsazují pouze na základě předsudků, takže herci, jejichž výkony jsou předvídány od počátku, nedostávají žádné výzvy. To platí všude – rád bych zvedl hozenou rukavici, jen kdyby mi ji někdo hodil. Málokdo je ochotný položit nám (hercům) nějakou opravdu velkou otázku bez jistoty, že už zná odpověď.

21. října

Den jako mediální cirkus –

1. David Nicholson z Timesů – svůdný tazatel – panenky jeho očí jsou každá jinak velká – opravdu, chtěl špinavé detaily týkají se náboženské mánie.

2. Murray H. – fotil (nudné fotky). Pozn.: Snowdon.

3. Pak čenichal někdo ze Sight and Sound.

4. Štáb na „lovu“.

Hrajeme scénu.

A také na sebe navzájem řveme kvůli tomu, že statisté dostali k obědu jen rohlíky. Večer se už podávalo řádné jídlo.

22. října

Den, kdy se toho spousta stihlo, špikovaný Amandiným neštěstím a únavou – Blanche DuBois je v mlhavé dálce.

Štáb BBC2 pořád natáčí. Až do dvou ráno, kdy jsme zase šli na kulečník.

23. října

Do Hiltonu na Filmařský ples.

Odporné. Takové jsou tyhle akce vždy – kromě toho, že na nich můžete pozorovat lidi. Potkal jsem Davida Thewlise, seznámil se s Julie Brownovou[40] (Pršící kameny). Oázy ve velmi hlučné poušti.

Hrál jsem nepolapitelného = dobře nacvičená nevinnost. Myslím, že je to lepší než komplikovaná angažovanost. Rozhodně u ženy z noční můry.

24. října

Strašně mě bolí záda. Sedm týdnů hromaděné napětí se konečně projevilo.

25. října

Proč se mi zdálo, že jsem si zařídil sobotní brigádu v obchodě Woolworth’s??

26. října

Koeficient primadony roste. Ne však u té maďarské herečky. Západe, děkuji ještě jednou. Maďaři se upsali jako první. Uvidíme, jak neorganický to bude proces a kolik času vyplýtváme.

Později ve Foru jsme se všichni začali uvolňovat – vynikající večeře s gulášem a pak se vše projevilo ve zvláštním nočním klubu (šest zákazníků a dívka v UV bikinách). Opravdu se s nimi nikdo nebavil (kladli však obrovské překážky a trochu dupali – to není maďarská záležitost). Ale v podstatě jde jen o důvěru v herce a umožnit jim, aby se otevřeli – staré známé věci. Roger to ale bere jako ránu pěstí. A pak říká: „Dnes jsem se něco dozvěděl.“ Rozčilující, ale mimořádně otevřený.

27. října

A pak zjistíš, že si ze včerejška nic nepamatuje.

Loučíme se v záplavě květin, usazuji je na zadní sedadlo jejich minivanu. Spousta objetí a pusinek – ty ženy byly skvělé i nesnesitelné. V jeden okamžik plné nadšení – v další ječí na maskéra. „Das ist immöglich!!“[41]

5. listopadu

Z natáčení poslední scény se stala tak trochu noční můra. Zase – žádný postup.

Hledám nějaké zásoby odolnosti a soustřední.

Tenhle štáb je skvělý. Tak tichý a nápomocný. Už v půl sedmé ráno jsme byli malá kapela a místnost byla plná nepojmenovatelných pocitů. „CUT“ a Mesmer se odmlčí.

8. listopadu

Poslední natáčecí den. Šťastný, smutný.

Seděl jsem a všechno do sebe nasával. Trochu jsem mluvil, zapomněl jsem vstát, zapomněl jsem si to nechat přetlumočit – asi to bylo příliš krátké.

Neskutečně dojemné bylo, když každý člen štábu předával Amandě a mně květinu a my jsme stáli nahoře na bílém mramorovém schodišti a všichni se rozprostřeli dole pod námi. Jsou chvíle, kdy mám k této dívce velmi blízko.

Loučení. Polibky. Objetí. Smotávání elektrických kabelů. Demontáž reflektorů. Nakládání. Polibky. Zaklapnutí dveří.

9. listopadu

18.40 Let do Londýna. Tentokrát mám pocit, že jsem byl pryč nekonečně dlouho.

10. listopadu

… do Chelsea & Westminster Hospital podívat se na naše poslední miminko (pro Ruby je to třetí). Je to sotva k uvěření, ale dokázala to. A teď tu je a kojí to dítě, které chtěla vydražit. Pokoj je plný kytic – něco velmi podivného z říše orchidejí od Joan Collinsové se pne v rohu. Přinesl jsem jí upečené kuře. Hned se na něj vrhla.

11. listopadu

PAŘÍŽ.

Naprosto nádherný den. Modré, jasné nebe a ostré přímé slunce. Cesta do Versailles – bojoval jsem, aby tato scéna ve filmu zůstala. Je zvláštní vidět Beatie[42], jak k nám kráčí jako Marie Antoinetta v plné polní. Roger zuří/trucuje. Zarputile nechtěl, aby Ludvíka hrál francouzský herec – Serge [Ridoux] má opravdu silný přízvuk. Roger rozbije krytku objektivu kamery BBC… Scéna se odehrává pro dav turistů a za doprovodu střelby… Záblesk pozdního slunce vytváří mimořádnou závěrečnou show a my se přesouváme do hotelu L’Abbaye v Paříži… Jedu vyzvednout Roni[43] & Isabelle H[uppertovou] na večeři s námi ostatními… Příjemný večer. Roger a já ho typicky ukončujeme hádkou o mé postavě, mých pracovních metodách, o tom, jestli spolu spali atd. atd.

12. listopadu

Další nádherný den. Trošku zmatené a nesoustředěné procházení. Koupil jsem Rimě nějaké oblečení… Pro sebe sendvič. Zpátky do hotelu a pak strašná dlouhá cesta na letiště – skoro jsem zmeškal letadlo.

17. listopadu

Kolem 15. hod. Schůzka Royal Court Theatre Production. Je poučné slyšet lidi takto mluvit. Herci jako maso na westendském pultu. Nejvíce respektované téma – investoři (z velké části stejné osoby jako ti v místnosti), projekt, riziko. Hmmm. The Royal Court.

18. listopadu

18.45 Planet Hollywood na Julietu ve filmu Davida Baileye [Who Dealt? (Kdo rozdával?)]. Bailey je skutečně rozkošný, i když film nedrží pohromadě. Rád bych s ním pracoval. Je to cvok.

19. listopadu

Kolem 11. hod. Čajovna hotelu Waldorf s Williamem Burdett-Coutt-sem, Thelmou a Catherine [Baileyovou]. Cítil jsem, že se vyjadřuju obzvlášť nesrozumitelně. Měl jsem totiž pocit, že stojím před naprosto nepřijatelnou věcí. Všechno negativní – nenabídnou vám nic, jen čekají, s čím přijdeme. Proč bychom měli?

21. listopadu

Kolem 15. hod. Zkusil jsem zajít na Soumrak dne. Vyprodáno. Místo toho jsem strávil příjemnou hodinku v knihkupectví Waterstone’s.

23. listopadu

Jedeme do divadla Victoria Palace na uměleckou benefici a pak do parlamentu lobbovat. Postávám v zimě s Kenem Cranhamem[44], Sylvestrou Le Touzel[45], Stephenem Daldrym, Harriet Walterovou. Všude vykukují kamery – Sun se tváří, že je z Guardianu. Gordon Brown vyjde ven a zdraví nás. Jdeme dovnitř – jak to, že jsem tady nikdy nebyl? Někdo s bílým motýlkem nám dá vyplnit zelenou kartičku. A už jdeme do sněmovní místnosti. Dennis Skinner promlouvá – skvěle. Můj poslanec nemá čas.

19 hod. National Theatre a Stroj… Mimořádná inscenace střídavě zajímavé i nudné hry s Fifi v roli principálky. Některé momenty patří k jejím nejskvělejším věcem – jiné tak špatné, až to bolí.

23 hod. → Sandra a Michael Kamenovi.[46] Viděl jsem hvězdy – Annie Lennoxovou, George Harrisona, Erica Claptona. Trocha živé hudby. Ruby jsem nechal, aby získala informace od Pattie Boydové…

28. listopadu

19.30 Do divadla Royal Court na poslední vystoupení Maxe Stafforda-Clarka. Velmi dobrá organizace, vynikající moderátoři Richard Wilson a Pam Ferris, spousta dobrých věcí, především úryvek Lesley Sharpové[47] z Cesty. Bylo hezké vidět na jevišti Garyho Odlmana.

Pak nevyhnutelné setkání s Jules Wrightovou, která působila – nejspíš pochopitelně – drobet šíleně.

29. listopadu

Do Savoye – kamery, buck fizzy[48], Tim Spall (díkybohu). Povrtal jsem se v jídle, statečně vyzkoušel trochu bílého vína, díval jsem se, jak se mi rozpouští moučník. Generátor fouká. Čekání, čekání. Miriam Margolyesová vypráví židovské vtipy. Pronesl jsem řeč – i když tak potichu, že jsem cítil kritiku každou vteřinu. Úprk.

3. prosince

12.45 → Do Berlína na udílení cen Félix.

David Puttnam a Jeremy Thomas [filmový producent] se mnou v letadle. David mi ukázal řeč, kterou bude pronášet. Bdělé vyhledávání příležitostí = lidé chodili na Jurský park, protože chtěli = nedělejte umělecké filmy bez ohledu na publikum. Mé protesty ohledně umožnění umělcům vyslovit jejich názor se setkaly s naprostým nezájmem. Řekl jsem mu, že by se měl připravit na pískot.

21 hod. Dostal jsem zprávy – nerozuměl jsem. Večeře ve Florianu s Wielandam – má břitký jazyk a dobré srdce. Pak jsme se přesunuli do Zrcadlového stanu – hrálo tam velmi komické trio. Při odchodu jsem narazil na Denise Stauntona & přátele, včetně Michaela Radcliffa. Zapadli jsme do pánského baru naproti přes silnici na tequilu. Hovor o Burgessovi, Vidalovi, Volksbühne, Steinovi, Faustovi, Schillerovi, Baalovi a v jednu chvíli o Doris Dayové.

4. prosince

Ceremoniál byl jako obvykle nekonečný. Čím víc člověk na takové akce chodí, tím je to všechno směšnější. Snad kromě vítězů – základní instinkt, který vždy reaguje, když ho povzbudíte.

Samozřejmě jako ostatní, navzdory zdravému rozumu. Člověka by mělo vést uvážlivé „ne“, ale vždy nás žene vpřed ďábelsky naléhavé „ano“ – jídlo, pití, sex.

Čtyři ráno – Florian a kolem mě všechno plave – Antonioni, Wim Wenders, Louis Malle, J.-J. Armand, [Volker] Schlöndorff, Frears atd. atd… Otto Sander[49] je můj nový přítel.

6. prosince

18.45 Taxík přiváží máti, Pat a Michaela a jedeme do divadla Prince Edwarda na Crazy for You. Narozeninový výlet, blbá zápletka, báječná choreografie, nekonečně invenční a vůbec ne otřepaná. Samozřejmě je to tak trochu čínské jídlo.

9. prosince

Pro koho bychom dnes mohli napsat scénář?

11.30 Graham Wood mě přišel vyfotit pro Timesy – nejsem si jistý, co si o těch fotografiích myslím. Někdy se dá procesu věřit, jindy ne.

Přijela Ruby – ve špatné náladě. Jediné, co můžu, je nepřestávat mluvit a doufat, že se mi podaří postavit nějaké kuželky tak, že je neshodí.

Emma Thompsonová volala – zúčastním se charitativního představení? R[obert] Lindsay je nemocný. Princ z Walesu. OK.

20 hod. Palác sv. Jakuba. Zkouším v taxíku. Rychle si to celé projedu. Zvládnu to. Elegantně. Princ z Walesu je fajn, myslím. Pak proběhla strašná spousta „uvádění“ a dostrkali mě až před královnu. Odporné.

Savoy Grill s Emmou. Nekomplikované a příjemné jídlo s nekomplikovanou a příjemnou osobou. Hodně říká „fuck“. Strašně jsme se nasmáli.

11. prosince

13.30 Party pro Madeleine [Rubyina dcera]. Lentilky zašlapané do koberce. Papírové čepice strhávané z malých hlaviček. Rvačka o to, kdo sfoukne svíčky. Dospělí postávají kolem nízkého stolečku a pozorují děti na svém prvním večírku a vzpomínají na ten svůj. Stejně tolik slziček a vztekání jako úsměvů.

13. prosince

A teď jsou fašisti v Rusku.

Zatímco Řím hoří – jdu s Ruby nakupovat vánoční dárky –, ona na telefonu, prohlížím si vývěsky muzea V&A, vyberu náušnice, vrátím je zpátky, koupím pro Johna Simpsona kašpárka Noddyho, děsím se poplatků za služby, prohlížíme výlohy z auta & při obědě se rozzáří paprsky vnímání. Taky se bavíme o tom, jak depresivní místo je tento svět.

Odpol. – píšu vánoční přání – zvláštní cvičení, když jich mám asi 150 a nemám čas napsat opravdové poselství.

17. prosince

8 hod. Zvláštní zásilka z Buckinghamského paláce. OK. Ale proč v osm ráno? (Princ z Walesu posílá poděkování.)

25. prosince

Ráno o Vánocích je má oblíbená doba. Klid, káva, pomerančová šťáva, dárky, tiché ulice.

Kolem poledne přišla máti, Sheila, John, Sarah & Amy[50] a krůtí panika začala. Teplota se zvyšuje, snižuje a nakonec je pták upečený za tři a půl hodiny místo předpokládaných pěti. Krůtí paniku nahrazuje bramborová panika. Začátek zeleninové paniky se blíží.

Nakonec jsme všechno (s výjimkou úplně zapomenuté nádivky) dostali na stůl a zblajzli. Začíná dárková panika. Pasuje to? Líbí se to? Pasuje a líbí.

Pictionary. Rámus. Morecambe & Wise se uklidňují.

27. prosince

Centrální vytápění se úplně posralo. Zlaté stránky přinesly záchranu.

30. prosince

Tři hodiny spánku. Pomalý taxík na Gatwick. V letu na Antiguu velmi vítaný upgrade do první třídy. Mohl jsem tušit, že přijde trest.

Tohle píšu v restauraci na letišti na Antigue. Náš let byl přebukovaný skupinou karibských penzistů, kteří se svých sedadel nechtěli vzdát. Takže se naše zavazadla vyndávají za spousty hlášek jako „tohle je naprosto nepřijatelné“ a „ne, nechci dneska zůstat na Antigue“. Nakonec letíme na St Kitts letadlem v sedm večer… pak se poskládáme do šestimístného letadla na desetiminutovou cestu na Nevis. Večeře u bazénu v hotelu[51]. Spousta Američanů obklopených bambusem.

V letadle jsme se dívali na S nasazením života – neuvěřitelnou vykrádačku Smrtonosné pasti. Protivníci si telefonují, padají z mrakodrapu atd. atd.

31. prosince

Objevování Nevisu. Projížďka kolem ostrova. Odpoledne na lehátku. Scénář. Dřímání. Cola. 19.30 Šampaňské ve Great House… Na konci tohoto roku mám pocit, že jsem tichou sendvičovou náplní.

1994

KARIBIK – DOKTOR MESMER – ZEMĚTŘESENÍ V LOS ANGELES – ZLATÉ GLÓBY – JUKIO NINAGAWA – ANTHONY SHER – SMUTEČNÍ OBŘAD ZA HAROLDA INNOCENTA – LOS ANGELES – DUBLIN – NEOBVYKLÉ DOBRODRUŽSTVÍ – RADA – EDDIE IZZARD – MICHAEL NYMAN – NELSON MANDELA – JOHN SMITH – PAŘÍŽ – ZIMNÍ HOST – WIMBLEDON – PAŘÍŽ – BETTINA JONICOVÁ – TOSKÁNSKO – MESMER V MONTREALU – DUBLIN – VÍDEŇ – SMUTEČNÍ OBŘAD ZA DENNISE POTTERA – EDINBURGH A GLASGOW

1. ledna

Ostrov Nevis, Karibik

Na Nový rok nezvykle větrno. Když na pláži moc foukalo, vydali jsme se na oběd. Charlestown je zavřený, zamčený, opuštěný. Na závodišti jsme nabrali dva úplně nezvídavé stopaře. Na závodišti je obrovská rozvrzaná tribuna, kuře smažili snad ve starých kbelících, hlasatel oznamoval: „Doufám, že to bude dobrý a čistý závod.“ Druhý závod vyhrál 13letý žokej z Antiguy. Rima chtěla podpořit Lindu. Nepodpořila. Linda vyhrála. Taxikářka Hilary nám koupila dvě piva. Chlapík, který si uvědomil, že nedokážu vycouvat autem ze svého místa, vyjel místo mě. Káva a dortík a pokec s maître d’, panem Pattersonem, který je velice bystrý a vypráví drby z restaurací a pláží. Večeře – Clausova karibská noc… Pěkně jsem si popovídal s barovým flétnistou/saxofonistou. Válí jazz a byl požádán, ať zahraje „My way“.

2. ledna

Čas na průzkum ostrova, poté co jsem se vypořádal s faxovou kopií NY Times s poněkud svéráznou křížovkou… Bar Beachcomber s ručně malovaným nápisem hned vedle strašidelného hotelu 4 Seasons. Amerika pohltí jinou kulturu a promění ji (doslova) v golfové hřiště se šlapadly, lounge bary, grily a šťastnými hodinkami. Káva v restauraci Fort Ashby – jen tak na stojáka uprostřed bažinatého porostu – je pak zlidšťujícím zážitkem. Sledování západu slunce. Rumový punč, palmové listy, zeleň & siluety plachetnic, broskvově zbarvené mraky. Pohled, který nikdy nezklame. Humr a steak v Baru B-Q. Rozhovor s matkou a dcerou z Rhodesie. Rima zasněně přemítá, jestli potkáme někoho levicového smýšlení. U večeře jsme nuceni znovu konverzovat s „fašisty“. Líbí se jí Rimin hlas, vypráví nám o Angličanech, kteří obdivují Rommela. Je to Němka a běduje nad dnešním deštěm, i když to znamená, že měla „velmi dobrý den“ (mrk, mrk). Jemu se podaří tvářit lascivně a nesměle zároveň a říká (stejně jako předtím, když se zmínil socialismus): „Promiňte, ale zdá se, že vás neslyším – he, he.“

3. ledna

Celý den váhání, zda zapadnout do hotelového života, nebo se z něj vymanit a objevovat skutečný ostrov, místní lidi a překvapení. Já dávám přednost světu, kde mají obchůdky jako „Sylviina móda“ nebo „Dárečky od Muriel“, před světem 4 Seasons a Benettonu skoro na každé stopce.

4. ledna

Den strávený pronásledováním slunce a ukrýváním se před deštěm. Pak nás vyděsila věc s klíčkem od zapalování. Auto nechtělo nastartovat, stáli jsme na polní cestě. Zaplaťpánbůh za muže z Fort Ashby, který nám poradil (správně) „trošku pootočte tou kličkou“.

Muzeum Alexandra Hamiltona. Dozvěděl jsem se něco o půdní erozi a proč vysazujeme stromy, skoro nic o AH.

Kolem 13. hod. Restaurace Unello’s u vody. Patterson zmiňoval jejich proslule pomalý servis. Byl sice docela rychlý, ale než nám číšnice objednala, musela vyplivnout kus ledu.

Stromové žáby dnes mlčely. Tuší něco?

8. ledna

19.15 Montpelier – excelentní večeře. Byla by dokonalá, kdybych mohl zastřelit ostatní hosty: „Samozřejmě že komunismus nikdy neměl šanci.“

9. ledna

Balíme. Čaj v Great House. Jedeme na letiště. Chytáme lelky, obviňujeme jeden druhého, nevinný chaos. Pak nakonec Carib Air odnáší Rimu, aby si tři hodiny počkala na letišti v Antigue. BBQ u bazénu pro jednoho. Zvláštní zážitek jíst sám. Nesnesl bych ho opakovat často. Rozloučit se s některými členy zdejšího báječného personálu. Každý je osobnost. Nejsou bázliví. Tím se Nisbet může pyšnit, když už ne naší koupelnou.

10. ledna

Svoboda a prázdnota, když se probouzím sám v obrovské posteli. Sám snídám a vyluštím křížovku. Neuvěřitelné. Platím účet. Filozofický okamžik, kdy se ti před očima promítne celý život – kdy jsme se dostali na toto území, kde se přesouvá takové množství peněz. (Za dovolenou.)

Sám plavu a procházím se po pláži. Znovu na letiště… Muž s neuvěřitelným příčeskem pod nebesky modrou čapkou. Skupinka neuvěřitelně opálených sexy Holanďanů. Nervozita stoupá s rostoucím zpožděním – klid podporuje nedostatek hlášení… Rychle na letadlo do Miami. Jsou zavazadla na palubě? Potkávám Leonarda Nimoye a jeho ženu. Marcia Firestenová[52] přijíždí v pick-upu. Nezapomenutelný moment a kufr vytažený před hotelem Sunset Marquis.

11. ledna

LA – ráno s TV ovladačem v ruce. Proces s Lorenou Bobbittovou[53] je dost poutavá podívaná. Padá mi brada nad obsahem a hloubkou – svět je tím, čím je a tento proces plní televizní obrazovky. Nakonec mi přivezou vůz a přijíždí Marcia – jedeme na oběd –, auto je plně automatické – zámky, okna, tlačítka – a hrozně velké. Jedno z těch aut, které řídí tebe.

Procházka po obchodech s oblečením a obuví, všechno – ulice, semafory, hluk, oblečení – se po deseti dnech na Nevisu zdá divné.

12. ledna

Vyzvedl mě bratranec Ian a vzal mě na prohlídku svým životem v LA. Jeho nová kavárna ve Valley, dům, nový obchod s interiérovým designem v Beverly Hills. On a Wilma tvoří báječný pár a zaslouží si to nejlepší – obklopuje je jednoduchý klid a průzračnost, dnešek byl pro mě elixírem.

20 hod. Večeře v Grillu s Judy [Hoflundovou, manažerkou A. R.] a Rogerem. Zítra mi film promítne, zjevně se obává, že všechno špatně vyhodnotím, ale je plný drobných úsměvů a Judy vypadá odhodlaně. Ale je tak těžké o čemkoli diskutovat s někým tak defenzivním.

13. ledna

Přišla Marcia s Rubyiným výtiskem časopisu Hello – a nikdo jí nic neřekne.[54]

V Big Time promítání nahrubo sestříhaného Mesmera. Špatně se mi na to dívá. Všichni ostatní jsou velmi pozitivní – myslím, že bude ještě potřeba hodně práce, abychom našli rytmus filmu, oživili jeho humor a bláznovství a také vyjasnili příběh. To, jak vypadám a jak mluvím, teď už nenapravíme. Jsem fakt v šoku.

14. ledna

Zase nespím, přemýšlím o filmu. Musím strávit s Rogerem nějaký čas ve střižně. Podle toho, jak jsme spolu mluvili, to není vyloučené.

11.30 Do UTA [United Talent Agency], rozhovor s Judy. Cítím se zranitelně, což mi nepomáhá, ale snažili jsme se neobelhávat se – a skutečně se shodnout na tom, co si myslíme a jak to cítíme s tímto filmem a s dalšími projekty. Chtějí, abych zatím zůstal v LA, já bych nejradši utekl na autobusovou zastávku. Ne nadarmo se říká, že „šoubyznys ředí mozek“.

Čaj a soucit od Anta Minghelly v Hotelu. Právě provádí podobný mentální jarní úklid.

16. ledna

18 hod. K Francine[55] na sledování cen ACE – pódium, na něj vystupují lidé v černém se zasranými červenými mašličkami, slezou, vystoupí, slezou, nominují, oznamují, představují, děkují. Úplné stejně jako vždycky a všude.

Kolem 21. hod. Další lidi v černém v restauraci na večírku pořádaném HBO. Michael Fuchs[56] – nezapomenutelná neurvalost. Kiefer Sutherland přišel pozdravit, stejně jako Brian Dennehy. K. S. má skutečně milou povahu.

17. ledna

Těsně před 9. hod. – ačkoli od 4.30, kdy se zdálo, že se svět vymkl z kloubů, čas ztratil veškerý smysl. Postel, stěny, hotel i ulice se třásly snad celou věčnost. Naplnila mě zvláštní směsice totální paniky a naprostého klidu – držel jsem se (hloupě) postele, která se zmítala jako rostlina v bouři. Když to všechno utichlo, vrátilo se mi jakési racionální myšlení, zároveň s vědomím, že je naprostá tma. Začal jsem přemýšlet o tom, že stojím ve dveřích, a pak o tom, že potřebuju nějaké boty. Nejdřív přišly boty a pak myšlenka, že budu nahý v teniskách vypadat dost divně. Našel jsem (po hmatu) nějaké trenýrky – bizarně jsem se soustředil na to, abych je neměl obráceně (koho to zajímá!) –, džíny a tričko. Pak mozek zapracoval a mě napadlo, že bych možná měl rychle vypadnout. Šmátral jsem po klíčích, penězích, adresáři. Lidé venku v nočním prádle, v dekách, shromažďují se v hotelové hale. Nakonec jsem tápal ve sklepě k autu a jel temnými ulicemi zjistit, jestli je Francine v pořádku. Vrátil jsem se z kopce do hotelu, kde už vařili kávu. Zbytek dne byl neskutečný. Personál nějak pokračoval v obsluze, úklidu, vysávání. Po obědě jsem na sluníčku pil cappuccino a celou dobu nevěděl, co bude dál? Pokračovalo to celý den, lidé s tichým napětím očekávali blížící se večer.

18. ledna

Probudil jsem se právě včas na další tři nebo čtyři následné otřesy. Jupí. Jak ironické, když toto všechno sledujete v televizi a všechny ty výjevy lidí, kteří přišli o bydlení, ukazují Latinoameričany a dělníky, zatímco v hotelu pořád funguje pokojová služba…

19. ledna

Podivný den v LA. Dostihlo mě naprosté vyčerpání – asi z náhlého zpomalení životních funkcí, které postihlo všechny ostatní ve městě. Většinu dne jsem se díval na záběry ze zemětřesení, nakonec se mi podařilo přesunout myšlenky ke scénáři.

Zato dva následné otřesy o síle 5,0 vám mozek srovnají během půl vteřiny.

21.15 Le Dome – káva a víno s Pam & Mel Smithovými. D. P. nemravný jako vždy.

Z LA mám deprese.

21. ledna

9.30 Probral jsem film s Rogerem. Pořád se bojím, že ho příliš oseká.

13 hod. Do hotelu Bel Air (říkám si, jestli není příliš nóbl) na oběd s Christopherem Hamptonem. Kolem běžel zpocený Dan Day-Lewis. Povídali jsme si o Jackovi a Pat O’Connorových. Nechal jsem nezdvořilý vzkaz Emmě Thompsonové. Podíval jsem se do Christopherova pokoje – voyeurův oběd. Můj vztah k tomuto městu se neustále proměňuje…

22. ledna

U bazénu jsem si zahrál ping-pong s Jonem Amicim (nestíhám kolotoč jeho milostných pletek), pak jsem plaval.

Výprava do obchodů s oblečením (byly docela opuštěné), abych si pořídil něco na dnešní večer. Našel jsem a zakoupil něco, co si dnes nevezmu.

Tak a jede se na Zlaté glóby. Show s předáváním cen a vším, co to obnáší. Skutečně vtipné proslovy měli lidé ze Seinfelda…

23. ledna

Slýchám příliš neověřených zvěstí o dalších otřesech; příliš osamělých nocí, aby se mi podařilo tyto zvěsti rozptýlit. Nějak jsem dospěl k rozhodnutí nasednout na letadlo do Londýna. Je tam i Emma a získala pro mě upgrade. Takže ještě trochu tlachání (tento výraz se dokonale hodí a k jejímu přímočarému, milému a laskavému stylu to sedí) a pak neklidný spánek.

24. ledna

Stačí maličký náraz nebo zvuk a hned nadskakuju. S takovou opožděnou reakcí jsem se zatím nesetkal. Vysouvající se podvozek, zaskřípání sedadla. Emma a já jsme si naplánovali společnou práci. Bude to správná hra ve správný čas a možná ji budeme sami produkovat. Sice to zní jako věta ze The Swish of the Curtain[57] (Šustění záclony), ale to mluví můj jet lag.

Telefonáty, vybalování. Z Londýna jsem letargický – bez ohledu na pásmovou nemoc. (Kromě toho, když nahoře vrzne židle a způsobí, že sahám po nejbližší opoře. Jak dlouho to bude trvat?)

26. ledna

Telefonát s [Romanem] Polanskim pouze potvrzuje jeho charisma a inteligenci – charisma po telefonu! No, nevím…

Nesnáším to, když jsou moje hlava, srdce, touhy naplněné pouze kariérou. Zbytek mého já povlává jako sako pověšené na klice.

27. ledna

Tento týden tu jsou řemeslníci. Sádrují, opravují trhliny, všude je prach.

Chaotické dny. Nemůžu pořádně myslet. Zvláštní nechuť telefonovat. Hovory s přáteli působí jako povinnost.

V jádru všeho je, jako vždy, nerozhodnost.

A tolik NE – film Bee Holma Neobvyklé dobrodružství, Rankinův film, Jack and Sarah, režie Cínového vojáčka[58], vedení divadla Nottingham Playhouse. Osud běhá kolem a rozhazuje rukama.

28. ledna

20 hod. K smrti vtipný v Hampsteadu.

Další herci hledající režiséra. Autoři by neměli v divadle režírovat vlastní texty. Bylo by báječné, kdyby se do toho obuli. Pak večeře s Beatie a Zoë [Wanamakerovou]. Opatrně našlapovat je v pořádku, ale tady by se dalo skutečně výrazně zlepšovat, takže jsem si dovolil pár poměrně silných doporučení.

29. ledna

Odpol. K Harvey Nicholsovi, sháním dárek pro Rimu k narozeninám. Moc pozdě, ve spěchu, mám hlad.

Kolem 18. hod. Návštěva u máti – oko se jí zlepšuje každým dnem. Pak domů na Rimin oblíbený seriál Casualty…

Pak se díváme na Soumrak dne – nádherně udělaný film s báječným [Anthonym] Hopkinsem. Poučení. Emma potřebuje pracovat s někým, kdo ji přinutí jít do hloubky, nezůstat jen na povrchu.

30. ledna

Malíři nahoře dělají rámus. Chápu, že chtějí rychle skončit, ale…

31. ledna

Je zajímavé, že když jsem pod tlakem, pořádně se do toho opřu nebo si přetáhnu peřinu přes hlavu a odpoledne strávím nakupováním. Dnes došlo na to druhé. A scénáře jsou stále nepřečtené.

1. února

Řemeslníci, prach, myčka – oprava, obklady, omítky, prach, prach, návštěvy.

2. února

A pásmová nemoc pokračuje – zvláštní odtržení těla a mysli, nenadálý spánek, vzhůru v pět ráno. Vím, že to bude trvat ještě dalších 14 dní.

Volá Paola Dionisottiová[59]. Upřímný rozhovor s kamarádkou, na rozdíl od prázdných automatických slov, která se většinou telefonními dráty přenášejí.

3. února

V 10.30 mě vyzvedla Paola, jedeme do Claphamu na zkoušku Peera Gynta. Je milé vidět usměvavou tvář Ninagawy[60], Thelmu a všechny ostatní. Když stojím ve zkušebně, mnohokrát cítím bodnutí a přemýšlím, co by, kdyby… Ninagawa i já jsme oba řekli „Příště“.

16 hod. Stephen Poliakoff přinesl nový nástin svého příštího filmu – chodí sem a tam, vyhazuje pomeranč do vzduchu, a ani jedno si neuvědomuje.

Kolem 20. hod. Louise, Ruby, Ed, Stephen se přidali ke mně s Rimou na jedno „rychlé vaření“ s Henriettou[61]. Vynikající rychlé jídlo. Velmi rychlý večer. Ruby ve skvělé formě – strašně vtipná.

5. února

17 hod. Do Oxfordu s Allanem C. [Cordunerem] a Judy Parishovou na hru Rowana Joffeho. V žertu říkáme, že se ho budeme držet za šosy, dokud to jde – možná to není jen vtip; hra je spíš filmovým scénářem (jeho budoucnost?), ale základ je odvážný a originální a Rowan si udržel svůj šarm.

Table of Contents

Předmluva

Úvod

1993

1994