Mieko Kawakami

NEBE

O D E O N

Přeložila Klára Macúchová

HEAVEN

Copyright © 2009 by Mieko Kawakami

Translation © Klára Macúchová, 2023

ISBN 978-80-207-2174-7

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Doslov

Tohle může udělat každý. Stačí zavřít oči. Je to na druhé straně života.

Louis Ferdinand Céline: Cesta na konec noci

(překlad Anna Kareninová)

Kapitola 1

Jednoho dne koncem dubna jsem ve škole otevřel penál a mezi tužkami jsem objevil na několikrát složený papírek. A na něm bylo tenkým písmem, které vypadalo jako drobné rybí kosti, napsáno: Jsme kamarádi. Nic víc.

Rychle jsem papírek vrátil zpátky do penálu. Potřeboval jsem to rozdýchat. Rozhlédl jsem se po třídě a snažil se při tom vypadat maximálně nenápadně. Zrovna probíhala přestávka jako každá jiná, stejné žertování spolužáků, staré známé klábosení a hulákání. Abych se uklidnil, opakovaně jsem si zarovnával okraje učebnic a sešitů a ořezal si tužky. Dal jsem si s tím vážně na čas. Konečně zazvonilo na třetí hodinu, ozvalo se šoupání židlí, do třídy vešla učitelka a začalo vyučování.

Ten vzkaz jsem si neuměl vysvětlit jinak než jako součást šikany, nic jiného to být nemohlo, ale nechápal jsem, proč na mě kluci zničehonic zkoušejí něco tak divného. Jen jsem si sám pro sebe povzdechl a upadl do skleslé nálady. Na tom ale nebylo nic neobvyklého.

První dopis jsem objevil v penále a pak jsem nacházel další, přilepené lepicí páskou na vnitřní straně lavice, vždycky na takovém místě, abych je snadno objevil, když strčím do lavice ruku. Čekaly tam na mě co chvíli a mně vždycky, když jsem nahmatal další papír, naskočila husí kůže. Pokaždé jsem se opatrně rozhlédl po třídě, stejně jsem měl ale pocit, že mou reakci někdo pozoruje. Vůbec jsem nevěděl, jak se mám tvářit, a zmocňovala se mě nepochopitelná úzkost.

Jednalo se o papírky velikosti pohlednice s jednoduchými otázkami typu: Co jsi dělal včera, když pršelo? nebo Do které země by ses podíval nejraději? Odnášel jsem si je na záchod a tam je četl. Nejradši bych je hned vyhodil, ale protože jsem se nedokázal rozhodnout kam, nezbylo mi, než je schovávat pod papírový obal sešitu.

Forma dopisů se nijak neměnila.

A neměnilo se nic ani na tom, jak mě Ninomija a jeho kamarádíčci trápili. Nutili mě nosit jim tašky, to brali jako samozřejmost, neuplynul den, aby mě nekopali, nemlátili nebo jen tak z legrace neproháněli.

Dopisy mi chodily dál a věty v nich byly čím dál tím delší. Nikdy v nich nebylo napsané moje jméno ani jméno odesílatele, ale když jsem si je důkladně pročítal, říkal jsem si, že nejspíš nebudou mít žádnou souvislost s nikým kolem Ninomiji, že mi je pravděpodobně píše někdo úplně jiný. Pak mě ale napadlo, že to je vlastně pitomá myšlenka, v hlavě se mi převalovaly všechny možné nápady sem a tam. Dospěl jsem k názoru, že je absurdní, aby zrovna mně někdo jen tak psal, a nakonec mi bylo ještě mnohem víc smutno.

Stejně jsem ale každé ráno, sotva jsem dorazil do školy, zvědavě pátral, jestli nemám pod lavicí nový vzkaz. Stal se z toho takový můj malý rituál. Přicházel jsem brzy, když ve škole ještě nikdo nebyl, naše třída se nořila do ticha a jemně voněla po oleji. Pročítat si vzkazy psané drobným písmem mi přinášelo radost. Pořád jsem měl sice jisté obavy, že by to mohla být nějaká léčka, ale přesto mi ty dopisy tak nějak dodávaly pocit bezpečí, aspoň na chvíli jsem z nich nasával klid.

Hned na začátku května mi přišel dopis, ve kterém stálo, že se mnou chce pisatel mluvit a bude na mě po škole mezi pátou a sedmou čekat. Nechyběla dokonce ani jednoduchá ručně načrtnutá mapka a datum. Srdce mi bušilo tak, až mi dunělo v uších, slova dopisu jsem jasně viděl před sebou, i když jsem zavřel oči.

Celý den jsem myslel na jeho obsah, dumal jsem, jak bych měl zareagovat. Ani o přestávkách jsem nemyslel na nic jiného, až mě z toho rozbolela hlava a na jídlo jsem neměl ani pomyšlení. Byl jsem přesvědčený, že až se na určeném místě objevím, už tam na mě bude čekat Ninomija se svou partou, aby mi to nandali víc než kdy jindy. V duchu jsem viděl, jak mě ve chvíli, kdy dorazím, obklíčí a překvapí něčím novým, čím se dobře pobaví na můj účet. Zkrátka jsem si myslel, že mě čeká ještě mnohem horší zážitek než jindy.

Tyhle obavy jsem nebyl schopen vyhnat z hlavy.

V den, kdy jsme se měli sejít, jsem se nedokázal uklidnit, ať jsem se snažil sebevíc. Ve třídě jsem v jednom kuse napjatě sledoval Ninomiju i jeho kamarády, ale žádnou výraznou změnu jsem v jejich chování nezaznamenal. Nakonec na mě jeden spolužák zasyčel: „Co na mě furt čumíš?“ a hodil na mě školní cvičku. Bota se po mně svezla na podlahu. Poručil mi, ať ji zvednu a donesu mu ji, což jsem taky udělal.

Blížil se konec vyučování a já jsem byl čím dál nervóznější. Až se mi z toho chtělo zvracet. Sotva skončila poslední hodina, vypadl jsem ze třídy a doslova letěl domů. Cestou jsem si kladl otázku, co mám vlastně dělat, jestli vážně na tu schůzku jít, nebo ne, ale nic jsem nevykoumal, ať jsem si lámal hlavu, jak chtěl. Nedokázal jsem se rozhodnout. Nemohl jsem si pomoct, cítil jsem, že ať udělám cokoli, bude to špatně.

Když jsem dorazil domů, mamka mě jen stručně přivítala a šla si rovnou sednout na pohovku před televizi. Já jsem jí odpověděl na pozdrav a pak už se ozýval jen hlas televizního moderátora, žádné jiné zvuky. Ve zbytku domu panovalo ticho jako vždycky.

„Celé odpoledne jsem se nezastavila,“ řekla maminka.

Vzal jsem si z ledničky krabici grapefruitového džusu, nalil si do sklenice a vestoje jsem ho vypil. Když to maminka viděla, napomenula mě, ať si s tím sednu ke stolu. Pár vteřin nato už jsem slyšel, jak si stříhá nehty na rukou. Nebo možná na nohou.

„To jsi celé odpoledne připravovala večeři?“ zeptal jsem se.

„Ano. Voní to tu, necítíš to? Je to moje první pečeně převázaná provázkem.“

Napadlo mě, že to uvařila pro vzácnou příležitost, kdy se otec vrací domů, ale nezeptal jsem se, jestli je to tak.

„Chceš se najíst hned?“

„Ne. Ještě si zajdu na skok do knihovny, nemusím večeřet tak brzy.“

V našem městě je jedna dlouhá ulice, která se táhne stovky metrů do dálky, celá lemovaná stromy. Každý den po ní chodím do školy a teď jsem tudy šel na místo setkání. Přesně v polovině jsem musel zahnout doleva a pokračovat ještě kus cesty, až jsem se dostal na opuštěný pozemek, který se dal sotva označit jako park. Z domova jsem odešel už ve čtyři, takže když jsem dorazil na místo, nikdo tam ještě nebyl. Musím přiznat, že jsem si trochu oddechl.

V parku stálo něco jako lavička z pneumatik převrácených na bok a betonová velryba. Celý ten malý plácek byl zaneřáděný odpadky, obaly od cukrovinek a igelitovými sáčky.

Kam se člověk podíval, tam se povalovaly suché psí výkaly. V písku vypadaly jako obalené strouhankou na smaženou tenpuru. Zkusil jsem ty hromádky spočítat, ale čím déle jsem počítal, tím víc se mi jevily jako nekonečné, zjevně byly pohřbené úplně všude, po celém pískovišti. A jak jsem na ta lejna zíral, posedlo mě podezření, že člověk, který mě sem vylákal, mě je bude nutit jíst. Při té představě mě začínalo pálit vzadu v krku. Nahlas jsem vydechoval, abych se toho pocitu zbavil, ale stejně mi už jen z té představy bylo špatně.

Betonová velryba měla tlamu dost velkou na to, aby se do ní vešli dva lidé mé velikosti. Původně byla nabarvená, ale nátěr tak zflekatěl a zašel, že už se nedalo poznat, jakou měla velryba původně barvu. Na hřbet a na hlavu jí někdo načmáral graffiti černou nesmyvatelnou fixou. Celý ten pozemek patřil ke staré sociální bytové výstavbě. Půda na něm byla odporně vlhká a černá.

Abych si ukrátil čas, rozhodl jsem se vrátit do ulice lemované stromy.

Posadil jsem se na kovovou lavičku, ztěžka vydechl a pak jsem se pomalu nadechoval. Pořád jsem si v duchu vyčítal, jaká to byla chyba sem jít, neměl jsem to dělat. Jenomže kdybych nepřišel, schytal bych trest za to, že jsem nesplnil požadavek Ninomiji a jeho partičky, a to by mě taky mohlo šeredně bolet, takže by to vlastně vyšlo nastejno, ať bych se zachoval jakkoli.

Znovu jsem si povzdechl a bezmyšlenkovitě zvedl oči k nebi. Stromy, které ještě donedávna představovaly jen hromadu černých kmenů, se obalily zeleným listím. Když zafoukal vítr, bylo slyšet, jak se listy v jeho rytmu houpají. Sundal jsem si brýle, protřel si oči a podíval se zpátky dolů na ulici s alejí. Ta scenérie byla plochá jako vždycky, bez hloubky. A jako obvykle jsem měl před očima barevné čtverce s obrázky, připomínající ilustrace k dávným příběhům pouličních vypravěčů. S každým mrknutím mi jeden obrázek spadl pod nohy a nahradil ho nový.

O chvíli později, to už jsem měl hlavu opravdu úplně vymetenou, neschopnou myslet, jsem se vrátil na místo schůzky a tam jsem na pneumatikách uviděl zády k sobě sedět postavu. Dívku ve školní uniformě. Absolutně jsem nechápal, jak si to vysvětlit, rychle jsem se rozhlédl, jestli tam nejsou ještě další lidé, ale po nikom jiném nikde ani stopa.

Opatrně jsem se k dívce blížil. Než jsem se před velrybou zastavil, zaslechla moje kroky a ohlédla se. Byla to Kodžimová, spolužačka ze stejné třídy. Zvedla se, podívala se na mě a automaticky mi pokynula hlavou na pozdrav.

„Ten dopis…“

Kodžimová byla malá, tichá žákyně se snědou pletí. Košili měla vždycky pomačkanou, uniformu obnošenou a vůbec vypadala celá taková umolousaná. Měla husté, úplně černé vlasy s tak neposednými kudrlinami, že jí konečky trčely kolem hlavy v chuchvalcích do všech stran. Pod nosem měla tmavou skvrnu, která vypadala jako špína nebo chlupy, a všichni ze třídy se jí kvůli tomu pošklebovali. Holky se jí navíc posmívaly, že je z chudé rodiny a nemyje se.

„Nečekala jsem, že přijdeš,“ usmála se Kodžimová rozpačitě. „Není ti to nepříjemný?“

Nemohl jsem hned najít vhodná slova, a tak jsem jen zavrtěl hlavou. Chvíli jsme tam oba jen mlčky stáli.

„Nechceš se posadit?“ vyzvala mě Kodžimová. To jsem sice chtěl, ale na těch pneumatikách jsem se nedokázal pořádně uvelebit.

„Já vlastně nemám nic konkrétního, o čem bych chtěla mluvit, ale říkala jsem si, že bych si s tebou ráda popovídala jen tak o všem možným. O sobě i o tobě. Už dlouho mám pocit, že to oba potřebujeme.“

Kodžimová se každou chvíli zadrhávala. Uvědomil jsem si, že to je poprvé, co ji vidím mluvit a zřetelně slyším její hlas. Poprvé jsem také uviděl její tvář takhle zblízka. Ostatně bylo to poprvé, co jsem vůbec mluvil s dívkou. Dlaně mi zvlhly, začal jsem se potit po celém těle a nevěděl jsem, kam se mám dívat.

„Jsem ráda, žes přišel.“

Její hlas nebyl ani halasný, ani tichý, ale pevný, jako by uprostřed toho zvuku měla jádro, které jí drží hlas pohromadě. Neustále jsem přikyvoval. Zdálo se, že Kodžimovou trochu uklidňovalo, když to viděla.

„Chceš vědět, jak se tenhle park jmenuje?“

Naklonil jsem hlavu.

„Jmenuje se Velrybí park, koukej, tohle je velryba. Ale nejspíš jsem jediná, kdo ho tak nazývá,“ řekla Kodžimová a zasmála se. V duchu jsem si ten název zopakoval.

„Jak jsem říkala, už dlouho si s tebou chci promluvit, proto jsem ti posílala ty dopisy. Jenomže jsem ani trochu nevěřila, že bys fakt přišel, takže jsem teď tak trochu v šoku.“

Mluvila rychleji než prve a drbala se při tom na nose.

Znovu jsem přikývl.

„Chci se s tebou kamarádit,“ řekla a podívala se mi do obličeje. „Teda pokud proti tomu nic nemáš.“

Moc jsem nechápal, o čem to Kodžimová mluví, ale automaticky jsem přikývl. Jenomže jakmile jsem kývl na souhlas, okamžitě mě přepadla vlna otázek, co to vlastně znamená být kamarád a co se od takového kamaráda očekává. Ale abych se zeptal nahlas, k tomu jsem se nedokázal přimět. Cítil jsem, jak mi po zádech stéká pot. Ovšem Kodžimovou moje odpověď zjevně potěšila, šťastně se usmála, vydechla a řekla, že z toho má radost. Nato se zvedla z pneumatik a oběma rukama si zezadu uhladila plizovanou sukni. Záhyby měla úplně křivě a kapsy nepřirozeně vyboulené, jak si je něčím nacpala. Trčely jí z nich útržky papírových kapesníků.

„To je teda blahomin,“ řekla s úsměvem a podívala se při tom na své nohy. V duchu jsem si opakoval blaho… co? Chtěl jsem se jí zeptat, co to znamená, ale nevěděl jsem jak a v které chvíli, a tak jsem nakonec mlčel.

„Můžu ti zase napsat?“

„Klidně,“ odpověděl jsem. Hlas jsem měl divně zastřený a tváře mi jen hořely.

„A můžu ti to pak dát do lavice, jo?“

„Jo,“ přikývl jsem.

„Odepíšeš mi?“

„Jo.“

Tentokrát jsem dokázal odpovědět s náležitou hlasitostí. Oddechl jsem si.

Potom jsme chvíli už jen tak stáli a nic neříkali. Někde z dálky jsem zaslechl krákání vran.

„Tak se měj.“

Kodžimová se na mě zadívala, usmála se, zlehka mávla rukou, rychle se otočila a zamířila do boční uličky, která vedla k ulici s alejí.

Cestou se ani jednou neohlédla. Pohled na ni se mi před očima křížil, její postava se rychle zmenšovala. Nebyl jsem si jistý, jak dlouho se má člověk za někým, kdo odchází, takhle dívat, každopádně jsem to vydržel, dokud se mi Kodžimová úplně neztratila z očí. Hranatý lem její sukně se těžce houpal a švihal ji zezadu do lýtek. Ten mi zůstal na očích, i když už ona sama úplně zmizela. Zůstal jen těžkopádně rozhoupaný lem její sukně.

* * *

„Šilhavec!“ ozvalo se, když skončilo vyučování.

Znechuceně jsem se otočil. Jeden z Ninomijových podržtašků mě chytil pod krkem a zatáhl zpátky do třídy. To nebylo nic mimořádného. Ninomija seděl jako vždycky uprostřed místnosti na lavici. Když mě zaregistroval, pobaveně mě pozdravil slovy „vítej zpátky“ a poručil mi, abych si strčil křídu do nosu a nakreslil něco na tabuli. Něco hodně legračního, aby se všichni aspoň minutu chechtali tak, až budou mít křeče v břiše. Už Ninomijův nápad stačil, aby u jeho kumpánů vyvolal výbuch smíchu. Jeden mě odvedl k tabuli a ostatní se postavili okolo, aby na mě dobře viděli.

S Ninomijou jsem chodil do školy od první třídy.

Už tehdy musel být neustále středem pozornosti. Je pravda, že vynikal nad ostatními spolužáky ve sportu, měl taky výborné známky a kromě toho i úhledně tvarovanou tvář, kterou každý považoval za hezkou. Jako jediný nenosil svetr předepsané barvy, ale chodil zásadně v pestrých svetrech a vlasy mu sahaly až na ramena. Měl o tři roky staršího bratra, který taky v lecčems exceloval, i on byl školní celebritou. Už jen to dodávalo Ninomijovi zvláštní auru výjimečnosti, a proto se kolem něj neustále točil houf žáků, kteří se s ním toužili kamarádit. Když pak Ninomija postoupil na druhý stupeň základní školy, začal nosit vlasy svázané vzadu do ohonu. Rád vyprávěl vtipy k pobavení dívek ve třídě, rozesmál ale každého, kdo slyšel ty jeho vtipné historky, nejen dívky. I na druhém stupni měl trvale vynikající školní výsledky a už od začátku ročníku navštěvoval po vyučování ještě přípravné kurzy pro vyšší vzdělávání. Spolužáci se před ním pochopitelně skláněli a bylo znát, že ho obdivují dokonce i učitelé.

„Dělej, kresli!“

Stál jsem nehybně bez jediného slova.

„Ty se prostě nikdy nepoučíš, co?“ Ninomija rozhodil otráveně rukama. „Jak dlouho už tohle děláme!“

Na to jeho kamarádi reagovali ještě větším smíchem, jako by to byla sranda k popukání. V tu chvíli jsem zahlédl nedaleko za rozchechtanou hradbou dětí stát se zkříženýma rukama Momoseho.

Momose byl spolužák, se kterým jsem chodil do školy až od druhého stupně. Od počátku i do jedné třídy. Byl to podobně dobrý žák jako Ninomija a údajně s ním navštěvoval i stejné mimoškolní kurzy pro pokročilé. S Momosem jsem nikdy neprohodil ani slovo. On se ve škole držel neustále v blízkosti Ninomiji, ale moc toho nenamluvil a nikdy jsem neviděl, že by se bavil s ostatními spolužáky. Na hodinách tělocviku se vždycky jenom díval, ale proč konkrétně, to jsem nevěděl. S Ninomijou se sice nemohl srovnávat, ale i Momose patřil do kategorie hezounů a oba dva byli nejméně o deset centimetrů vyšší než já. Momose měl vždycky neproniknutelný výraz, nikdo neměl ani tušení, co se mu honí hlavou. Mně nikdy přímo neubližoval, vždycky stál kousek stranou se zkříženýma rukama a jen se díval.

„No, nemám času nazbyt,“ ozval se znovu Ninomija. „Pro dnešek ti kreslení odpustím, stačí, když sníš tyhle tři křídy, a můžeš plavat.“

Ninomija mi nejdřív nařídil, abych si vsunul do každé nosní dírky po jedné křídě, ale až úplně dozadu. Potom mi mával před očima třetí křídou a zavelel: „No tak, šilhavec, koukej řádně poděkovat a ať už to v tobě zmizí!“ Nato mě nártem energicky nakopl přímo do kolena.

Ninomija i jeho kamarádi si vždycky dávali pozor, aby mi na těle nezanechali žádné stopy, ať už šlo o údery pěstí, kopání, nebo když mě třeba srazili na zem. Vždycky jsem se doma později prohlížel a nikdy jsem na sobě žádné modřiny nenašel. Nešlo mi do hlavy, kde se takové techniky naučili.

Teď mě kopali do kolen a do stehen, ovšem zásadně ne do stejného místa, šlapali po mně, jako kdyby gumovou podrážkou svých tenisek testovali měkkost mého břicha. Mrštili mě proti zdi. Zakopl jsem, narazil do stolu a při tom jsem hlasitě zasténal. V duchu jsem si opakoval, že to není nic vážného, že to je normální, že to nic není, stačí vydržet, než to skončí.

Chytili mě za vlasy a přinutili vstát, do obou nosních dírek mi natlačili křídy a zbývající třetí kus mě přinutili držet mezi zuby. Ninomija to s ostatními sledoval a všichni se řehtali jako pominutí.

Už jsem zažil leccos, musel jsem polykat vodu z rybníka, ze záchodu, jíst zlaté rybky nebo zbytky zeleniny z králíkárny, ale křídu jsem jedl poprvé. Neměla žádnou chuť ani zápach.

„Koukej to rychle sežrat!“ zařval na mě Ninomija, a tak jsem zavřel oči a křídu jsem v puse s křupáním rozlámal. Myslel jsem jen na to, že musím předmět v puse rozmělnit na malé kousky. Slyšel jsem křupání a ostré úlomky křídy mě píchaly zevnitř do tváří. Každopádně jsem bez velkého přemýšlení udržoval čelisti v pohybu, abych křídu v puse rozkousal na dostatečně malé kousky, které se dají spolknout.

Když jsem takto snědl všechny tři kusy, někdo z kluků přinesl plastový kelímek potřísněný barvou, plný mléčně kalné vody. Nazval to „koktejlem“ a kelímek mi podal. Byl v něm rozpuštěný křídový prášek. Přitiskli mě ke zdi, kelímek mi podrželi u pusy a já jsem z něj upil. Jenomže se mi z toho zvedl žaludek a v okamžiku jsem se pozvracel. Vyzvracel jsem všechno na jeden zátah, z nosu a z očí mi tekly sliny a slzy, když jsem opřený o ruce vyhodil vše na podlahu. Kluci ode mě odskočili se slovy: „Co vyvádíš, šilhavec?“ Přitom ale vesele tleskali. Jeden ke mně přistoupil, přitiskl mi hlavu k zemi a poručil mi, abych ty zvratky vylízal. A nade mnou řada rozesmátých obličejů.

* * *

Od toho dne jsme si s Kodžimovou psali pravidelně. Já jsem předtím v životě žádný dopis nevytvořil, a když jsem jí psal poprvé, neměl jsem tušení, o čem to má být a jak by měl vůbec takový dopis vypadat. Psal jsem čerstvě ořezanou tužkou, co mi zrovna přišlo na mysl, pak jsem to mazal a zase psal, až jsem to nějak sesmolil. Ale nikdy jsem nedokázal dát dohromady víc než jednu stránku, ať jsem se snažil sebevíc. Vždycky jsem psal jen o banálních věcech, ale i tak jsme se postupně vzájemně poznávali. Ráno jsem přicházel do školy vždycky dřív než ostatní, abych nás neprozradil, a vložil jsem dopis pro Kodžimovou do lavice. Druhý den ráno jsem si pak vyzvedl její odpověď a na záchodě si ji přečetl. Ani jeden z nás se v dopisech nezmiňoval o škole nebo o šikaně, ačkoli jsme se na tom nijak nedomlouvali.

Pokaždé když jsem dopis dokončil, sundal jsem si brýle a levým okem jsem znovu a znovu prohlížel slova, která jsem napsal. Po jejich opakovaném čtení mě rozbolelo oční pozadí a půlka hlavy.

Měl jsem strabizmus.

Obrysy, viditelné mým levým okem, se překrývaly s tím, co vidělo mé pravé oko, takže se mi všechno jevilo rozmazané a zdvojené. Kvůli tomu jsem nedokázal správně odhadnout vzdálenost a dotknout se něčeho, co jsem měl třeba přímo před očima, mi dělalo problém. Někdy jsem se netrefil, a i když jsem se něčeho dotkl rukou nebo jen konečky prstů, nikdy jsem si nebyl jistý, jestli se té věci dotýkám správným způsobem.

Ahoj, Kodžimová. Dneska jsem si zase několikrát četl tvé dopisy. Používáš mechanickou tužku, že jo? Já píšu obyčejnou tužkou.

Abych odpověděl na tvoji poslední otázku. Nějakou oblíbenou knihu konkrétně nemám, ani žádný typ knih, ale řekl bych, že četba je můj koníček. Tak zatím.

Ahoj. Děkuju za odpověď. Dneska strašně pršelo, co? Déšť mi pořádně bubnoval do deštníku. Myslela jsem, že se snad roztrhne. Cestou domů, když jsem šla podél Jokojamy, kolem mě projel strašně rychle kaluží náklaďák a celou mě postříkal. Připadala jsem si jako v komiksu. Co by se dalo napsat do bubliny, kdyby to byl vážně komiks? Možná to moc neumím, ale píšu dopisy ráda. Těším se na tvoji odpověď.

Zdravím tě. Tentokrát ti píšu v noci. Venku hrozně fouká vítr.

Vždycky jsem si myslel, že psaní je dost těžké. Možná těžší než mluvení. Ale když to budu trénovat, tak se třeba zlepším, co myslíš? Budu se snažit. Sedím nad tím u stolu už přes hodinu a tohle je všechno, co jsem vyplodil. Tak zatím.

Ahoj. Díky za dopis. Přišla mi zpátky pololetní písemka a jsem z toho zničená. 360 bodů, prolezla jsem jen tak tak. Nebudu se tě ptát na tvůj výsledek. Určitě jsi dopadl mnohem líp než já! Mimochodem, ta bublina, kterou jsi vymyslel, byla fakt vtipná. Až kolem mě příště projede náklaďák a zlije mě vodou, přesně tohle řeknu.

Mimochodem, tenhle dopis už dneska zkouším napsat podruhé, napsala jsem ho už jednou, ale vůbec mi to nešlo, tak jsem začala vyšívat. Nic moc pokročilého, říká se tomu křížkový steh, ten je úplně jednoduchý. Vlastně jsem chtěla vyrobit povlak na polštář, ale nemám na to věci, jen látku na křížové výšivky, tak jsem jen vyšila spoustu malých květinových vzorů. Vyšívání mě hrozně baví, ale taky strašně ráda píšu dopisy. To jsou teď moje dvě radosti. Brzy napiš.

Dobrý den. Jak se máš? V minulé zprávě jsem tvrdil, že moc neumím psát dopisy. Už vím, čím to bylo. Bylo to tužkou.

Často používám tužky 6B, protože ty se skoro nikdy nelámou, ale při psaní jsem si něco uvědomil. Tužce 6B se hodně podobá tvůj hlas. Zase si teda nejsem jistý, jestli to dokážu napsat dobře, ale myslím, že se podobají tím, že jsou měkké a zároveň tuhé. Mají pevné jádro. Promiň, moc to nedává smysl. Ale aspoň jsem ti to zkusil vysvětlit.

Je půl deváté večer. Jdu si udělat domácí úkol ze zeměpisu. Tak zatím.

Haló haló. Dobrý večer. Vsadím se, že až budeš tohle číst, bude už ráno. Jaké tam máš počasí? Tady prší. Období dešťů ještě nezačalo, ale noc je stejně sychravá. A prší.

Ty mi ale pořád neodpovídáš na otázku, která je tvoje oblíbená kniha, a to jsem se tě ptala už několikrát. To je to tak velké tajemství? Já sama jsem nikdy pořádně žádnou knihu nepřečetla, takže jsem prostě jen zvědavá. Až dodneška jsem přečetla… ani si to nepamatuju. Počkat, na základní škole jsem si půjčila z třídní knihovny nějakou knížku o čínských dějinách. Tu jsem četla. Zrovna se mi to vybavilo. Kdybych ti teď nepsala tenhle dopis, asi bych si na to do smrti nevzpomněla.

Mimochodem, čteš rád knihy? Málem jsem se tě na to zapomněla zeptat. Mě baví akorát hodiny japonštiny, ale jestli jsi objevil něco zajímavého, prozraď mi to. Podle toho, co píšeš, je to u nás doma stejné jako u vás. Taky tu nemám co dělat. Je to zvláštní, ale když nemám co dělat, připadá mi, že proti něčemu bojuju. Jsem jako zaseknutá. Říkám si, jak dlouho to může trvat, a ono to nezmizí, ani když jsem v posteli, bojuju s tím i pod peřinou. I za chůze.

Do konce druhého stupně základky nám zbývá ještě rok a půl, a jestli všechno půjde tak, jak má, máme před sebou ještě tři roky střední školy. Tohle všechno bude trvat ještě celé roky. Je to fakt hrůza. Nemyslíš? Já teda jo.

Jak to asi bude nakonec vypadat? Hodně o tom přemýšlím. Co když svět opravdu skončí v roce 1999, jak všichni říkají? No ale, jestli neskončí, určitě se toho moc nezmění.

Mimochodem, mám na dnešek jeden návrh. Jestli se ti nebude líbit, klidně mi to řekni.

Začínám z toho být hodně nervózní, ale přece ti to napíšu. Chci se tě zeptat, jestli by ses nechtěl druhou středu příštího měsíce znovu sejít. Zase ve středu, stejně jako posledně ve Velrybím parku. Bylo by to jako na památku toho prvního dne. Prosím tě, jestli se ti tenhle nápad nelíbí, tak si to nech pro sebe. Klidně mi můžeš lhát. Čekám na tvoji odpověď.

Dobrý den. Dneska byl den jako uprostřed léta, co? Květen už je pryč.

Především ti chci poděkovat za poznámkový blok. Mám z něj obrovskou radost. Budu ho používat hned, jak mi dojde ten, co používám teď.

Díky, že jsi souhlasila s nápadem sejít se na požárním schodišti. Nedokážu přesně vyjádřit proč, ale měl jsem pocit, že tam budeme mít pro sebe víc klidu. Nikdo tam nechodí, je tam ticho a pofukuje tam příjemný vánek. Stačí vyjet výtahem až nahoru, otevřeš dveře vpravo a tam uvidíš schody. Najdeš to snadno. Budu na tebe čekat úplně nahoře. Do našeho středečního setkání zbývají dva týdny. Už se moc těším. Brzy na shledanou.

Přirozeně jsem dřív Kodžimovou vnímal úplně jinak.

To, že ji holky ve třídě trápí, jsem věděl už dávno, jenomže teď pro mě bylo čím dál tím těžší tu šikanu vidět a slyšet. Nechtěl jsem to slyšet, ale byli jsme všichni v jedné třídě, a tak se tomu nedalo vyhnout. Nechtěl jsem to vidět, ale tomu pohledu jsem nemohl uniknout. Snášel jsem to úplně stejně špatně jako vědomí, že se Kodžimová dívá, když šikanují mě.

Já jsem byl pro spolužáky šilhavec, tak na mě pořád pokřikovali, nadávali mi, přikazovali mi, abych dělal různé nesmyslné věci, sráželi mě na zem nebo mě o přestávkách nutili běhat po dráze jako o život. Ninomija to se svými nohsledy pozoroval oknem ze třídy a většinou se mi smál.

Kodžimové taky holky různě nadávaly, mnohokrát jsem slyšel, jak na ni volají třeba „smrdutko“ nebo „nechuťačko“, a vídal jsem, jak ji posílají do obchodu, aby jim nakoupila. Taky jsem byl svědkem, že ji kopají stejně, jako kluci kopali mě. Nebo jak na ni řvou, že je čas na koupání, a cpou jí hlavu do akvária.

V dopisech působila Kodžimová energicky a živě, jako úplně jiná osoba než ta, kterou jsem vídal ve škole. Kdykoli jsem ji sledoval ve třídě, cítil jsem bolest v srdci, ale nemohl jsem s tím nic dělat, jenom tiše trpět. Nechtěl jsem, aby věděla, že ji sleduju, a tak jsem vždycky odvracel zrak a předstíral, že nic nevidím.

* * *

Tou dobou probíhaly ve škole stejně jako loni přípravy na soutěž pěveckých sborů a následné slavnostní shromáždění.

Řada vyučovacích hodin byla zrušená, protože se konala spousta pěveckých zkoušek, a to poskytovalo Ninomijovi a jeho kamarádům dostatek příležitostí, aby mě ještě víc šikanovali. Po vyučování panovala na chodbách a na školním pozemku mimořádně živá atmosféra plná vzrušení, jediný já jsem jako vždy jenom přijímal rozkazy Ninomiji a jeho kamarádů. Kromě toho mě kopali do hrudníku a o velké polední přestávce si mě posílali pro chleba. Jinak jsem obědval vždycky sám. Kodžimová své obědy jídala taky sama.

V sobotu, když skončilo vyučování i mimoškolní aktivity, mi Ninomija poklepal pravítkem do hlavy se slovy: „Z těch tvých očí se mi obrací žaludek, to se nedá vydržet.“

Každou jinou sobotu by děti, které už neměly žádný kroužek, musely okamžitě opustit školu, ale toho dne, kdo měl zájem, směl ve škole zůstat a trénovat na pěveckou soutěž, připravovat kostýmy a podobně. Ninomija mi poručil, abych se zavřel do skříně s úklidovými prostředky a zůstal tam, dokud mi nedovolí vyjít ven.

„Už jen tvoje přítomnost stačí, aby mi bylo nanic.“

Seděl na lavici, v puse držel černou gumičku, stahoval si vlasy do culíku a vykládal: „No, nemám pravdu? Vám se z něj taky dělá špatně, že jo?“

Několik dívek, které Ninomija oslovil – většinou to byly spíš ty nenápadné spolužačky –, zčervenalo, ale přece jen se holky zaculily a stydlivě přikývly.

„Vidíš? Už jen tím, že jsi tady, všechny otravuješ, šilhavče.“

Svázali mi ruce švihadlem, do pusy mi nacpali hadr a dostrkali mě k úklidové skříni.

„Ne abys ten hadr upustil! Jak ti vypadne na zem, zůstaneš tam tejden,“ pohrozil mi Ninomija.

Nato mě jeden z jeho kumpánů natlačil dovnitř skříně a železné dveře se s bezstarostným cvaknutím zaklaply.

Nebylo to poprvé, co mě tam zavřeli. Vzduch naplněný pachem prachu a tma mi rozhodně nebyly cizí. V takových chvílích jsem na nic nemyslel, jen jsem v duchu počítal. Když jsem napočítal do sta, vrátil jsem se k jedničce a začal od začátku. Nikdy jsem nepřemýšlel nad tím, kolik stovek jsem napočítal nebo kolik času uplynulo. Snažil jsem se opravdu na nic nemyslet, nic necítit, na nic nevzpomínat, prostě jsem v hlavě jen procházel pořád dokolečka čísla. Teď jsem při tom celou dobu zároveň slyšel hlasy spolužáků, jak si povídají a nacvičují písničky. Mísily se s hlasem v mé hlavě, odříkávajícím číslo za číslem.

Nedokážu říct, jak dlouho jsem tam stál, ale v jednom okamžiku jsem si najednou uvědomil, že je ve třídě ticho. Chtělo se mi strašně na záchod a snažil jsem se to vší silou potlačit, až mi naskakovala husí kůže. Zadržoval jsem dech a pozorně poslouchal, jestli nezaslechnu nějaké hlasy. Nic. Od chvíle, kdy mě zamkli do skříně, mohla uběhnout hodina, ale klidně to mohly být i dvě hodiny, možná i víc. Neměl jsem tušení.

Chtělo se mi tak strašně čůrat, že mě rozbolel podbřišek. Dokonce mě napadlo, že by bylo lepší vyčůrat se hned ve skříni, protože kdyby mě Ninomija přistihl při útěku, musel bych si vším projít znovu, ale nakonec jsem přece jen opatrně nohou zatlačil do dveří. Trochu jsem přidal na síle, dveře se s kovovým cvaknutím otevřely a já jsem zamžoural do světla. Třída byla prázdná. Po špičkách jsem se vyplížil na chodbu a podíval se oknem dolů na hřiště. Pár chlapců a dívek, kteří se prve ve třídě pošťuchovali, si venku s křikem házelo míčem. Chtěl jsem hlavně zjistit, jestli je mezi nimi Ninomija, ale nedalo se to poznat.

Vyprostil jsem si zápěstí ze švihadla a zamířil jsem prázdnou chodbou na záchod. Posadil jsem se do jedné z kabinek, chvíli jsem oddechoval a snažil se překonat bolest v břiše. Přemýšlel jsem, co by se asi stalo, kdyby se kluci dozvěděli, že jsem utekl. Co by mi udělali? Měl jsem už všeho opravdu po krk. Nedokázal jsem si zvyknout na bolest, kterou mi tyto představy přinášely, na to se zvyknout nedá. Je možné, že by kluci našli trochu pochopení, kdybych jim vysvětlil, že jsem musel na záchod. Nebo už třeba Ninomija zapomněl, že mě tam nechali, a šel domů. V hlavě se mi honilo dokola stále totéž, na nic jiného jsem nedokázal myslet.