Kniha vznikla za podpory Českého literárního centra

(sekce Moravské zemské knihovny v Brně).

Copyright © Klára Vlasáková, 2023

All rights reserved

Graphic design © Nikola Janíčková, 2023

ISBN 978-80-242-9064-5

Obsah

Jedna

Dvě

Tři

Róza

Pět

Šest

Sedm

Róza

Devět

Deset

Jedenáct

Róza

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Róza

Osmnáct

Devatenáct

Róza

Dvacet jedna, Róza

Dvacet dva, Róza

Klára

Vlasáková

Těla

Věrušce a Zbyňkovi

Kdysi žila dívka, která bydlela v hezkém domě na kraji vesnice se svou stárnoucí matkou. Když dospěla, vdala se za nejkrásnějšího muže v okolí a přivedla si ho domů. Prvních pár týdnů spolu všichni dobře vycházeli, ale potom si její muž začal stěžovat.

„To my máme všechno před sebou a jednou založíme rodinu. Měli bychom mít prostor sami pro sebe. Proč s námi bydlí tvoje matka?“

„Je to přece její dům,“ krčila bezradně rameny mladá žena. „A tolik místa nezabere.“

Muž si však vedl svou: „Musíme se kvůli ní uskromňovat. A budou tím trpět hlavně děti, které se nám určitě co nevidět narodí.“

Ženu představa potomků naplnila štěstím a láskyplně svého muže objala. Ten se jí však z náruče rychle vysmekl.

„Kdybys mě skutečně milovala, tak se o to postaráš.“

„Jak o mně můžeš pochybovat?“ obořila se na něj.

Muž se jen ušklíbl. „Tak to dokaž.“

Rozmíšek mezi manželi přibývalo a mladá žena už to nemohla vydržet. Musela se rozhodnout.

Jednou v noci se vkradla k matce do ložnice a přitiskla jí polštář na obličej. Matka se zmítala a lapala po dechu, ale dcera vytrvala a držela polštář tak dlouho, dokud se matka nepřestala hýbat. Její tělo vypadalo najednou tak malé a křehké, jako by se čas podivně převinul nazpátek a ze staré ženy se stalo dítě. Bezbranné. Nevinné. Mladé ženě se stáhlo hrdlo, na lítost však už bylo pozdě.

„Dobře,“ pochválil ji manžel, když mu řekla, co provedla. „Ale co uděláš s tělem?“

„Pohřbím ho na zahradě.“

„To nesmíš!“ zhrozil se. „Nechci, aby byla tak blízko. Přineslo by nám to jen smůlu.“

„Tak co mám dělat?“

„Musíš ji rozsekat. Rozsekat a zakopat v lese.“

Mladá žena šla do stodoly pro sekyru a potom se vrátila k mrtvole. Všimla si, že má matka na levé punčoše oko, kterým prosvítala nafialovělá šupinatá kůže vypadající jako část těla nějakého záhadného exotického živočicha. Mohla si dovolit nové punčochy, samozřejmě že ano, ale říkala, že šetří pro dceru a zetě, ti peníze přece potřebují víc než ona.

Mladá žena odvrátila od nohy pohled. Sklonila se nad matku, zvedla sekyru a prudce máchla. Ostří se zakouslo matce do krku. Ozval se nepříjemný chrčivý zvuk, ze kterého se ženě zatočila hlava tak, že málem omdlela. Začala tedy sekat do těla rychle a zuřivě, chtěla být co nejrychleji hotová, jinak zešílí, zešílí, zešílí!

Jak sekala, po tvářích jí tekly slzy a kapaly do krvavé louže, která se jí tvořila u nohou. Když byla konečně hotová, nacpala kusy matčina těla do pytle, jen hlava se tam nevešla. Vzala ji tedy do náručí, pytel si přehodila přes rameno a vyrazila z domu.

Tu noc svítil měsíc docela slabě, jen několik váhavých paprsků osvětlovalo krajinu. Když žena vstoupila do lesa, neviděla už skoro nic. Skrz husté koruny stromů světlo takřka neproniklo. Pokoušela se našlapovat pomalu a opatrně, ale beztak několikrát zaškobrtla a zavrávorala, div že se vůbec udržela na nohou.

Když to hlava matky viděla, slitovala se nad svou dcerou a promluvila:

„Jdi, kudy řeknu. Dám pozor, aby sis neublížila.“

Jakmile to mladá žena uslyšela, vykřikla hrůzou. Nenadálý hlasitý zvuk vyplašil noční tvory a rozechvěl listí na stromech. Kdo se to opovažuje rušit noční ticho?

„Nemusíš se ničeho bát,“ řekla hlava. „Jsem tu s tebou.“

Mladá žena se upokojila a sevřela hlavu o něco pevněji. Ta bedlivě sledovala zemi pod jejíma nohama a dovedla ji bezpečně až na mýtinu, kde byla suchá lehká půda. Tam začala dcera hloubit hrob.

Když byla jáma dostatečně hluboká, uložila do ní matčino tělo. Hlava se na ni celou dobu láskyplně dívala. Dívala se na ni tak dlouho, dokud jí dcera přes oči nenahrnula hlínu.

„Šlo ti to výborně, dcerunko moje,“ zašeptala ještě, než jí hlína zasypala ústa.

Mladá žena se narovnala a protáhla si ztuhlé tělo. Podívala se nad sebe a uviděla, jak se větve stromů začínají zbarvovat narůžovělým ranním světlem. Všechno kolem bylo čisté a neposkvrněné, bez viny, bez paměti.

Mladá žena se vydala na cestu domů. Šlo se jí lehce jako nikdy předtím. Její nohy se odrážely od mechových polštářů, jako by najednou vůbec nic nevážila. Stačilo by zhoupnout se o trochu víc a vznesla by se do vzduchu. Plachtila by nad stromy jako pták. Vůbec nic by jí nekladlo odpor.

Jedna

Těla starých žen doopravdy neexistují – je věková hranice, časově přesně neurčená, ale přesto pevná, po jejímž překročení přestávají být viditelná. Kdybyste staré ženy postavili vedle sebe a řekli jim, ať se svléknou, nespatříte pod jejich šaty nic; jen prázdno, jež začíná pod krkem a končí nad koleny, odkud pak zase pokračují viditelné nohy. Tohle plošné mizení nikoho nezajímá, nepíše se o něm v novinách, nenarazíte na něj na internetu, a dokonce ani v knihách, které přitom mají tendenci si podobných světových podivností čas od času všímat. Každý den se vypaří tuny kostí, svaloviny a hektolitry krve! A neřeší to policie, neprobírá se to v parlamentu, nepořádají se k tomu demonstrace. Reakcí na tak bezprecedentní ztrátu hmoty je přinejlepším blahosklonný úsměv.

Když se Marie pokouší dopnout si šaty na zádech, omylem si při tom skřípne kus suché svraštělé kůže. To ji zabolí – a vyleká. Jak dlouho už asi její záda vypadají takhle? V jakém roce se začala normální vláčná kůže měnit na suchý povlak, který se zvolna rozlézá po těle jako nelítostná vyrážka? Proč si toho nevšimla dřív? Proč tomu nějakým způsobem nezabránila? Bezradně spustí ruce podél těla. Když si na šaty vezme sako, nikdo si toho nevšimne, a pokud si ho rozhodne sundat, nebude snad nikdo těch pár nedopnutých centimetrů komentovat. Nikdo k ní přece nepřijde a neřekne: Proboha, jak jste se sem mohla vetřít takhle oblečená! Seberte se prosím a běžte pryč, ale radši zadem, ať vás nikdo nevidí. Rozálii se to nicméně líbit nebude, s největší pravděpodobností jí to i vyčte, nasadí ten svůj nesnesitelný tichý syčivý tón a natlačí se k ní tak blízko, aby Marie nepřišla ani o slabiku její kritiky. Na druhou stranu Marie nepochybuje o tom, že se na ni Róza oboří tak jako tak; vždycky se najde něco, co ji rozladí a za co bude moct její matka. Mami, prosím tě… – Mami, proč jsi to udělala? – Mami, co sis myslela? – Mami, jak tě to napadlo?

Na mami se přece vejde všechno, je dost široká a bytelná, unese veškeré myslitelné stížnosti.

Šaty nechá nedopnuté. Z toho suchého, zmrtvělého místa na zádech se jí dělá zle a chce na něj co nejrychleji zapomenout, odložit ho jako kus starého harampádí, které už dávno dosloužilo a nikdo ho nepotřebuje, jenže něco takového není možné, musí nosit svou kůži, musí nosit svůj trest.

Hodně dlouho se sama sebe doopravdy nedotýkala. Dělá jen to nejnutnější a většinou se snaží nesahat na své tělo holou rukou. Když si barví vlasy, má oblečené jednorázové rukavice, když se mydlí, navlékne si hrubou žínku. Ve většině případů lze přímý kontakt nějak vhodně obejít; jen když si roztahuje stydké pysky, musí je palcem a ukazováčkem rozevírat do stran – ale pokaždé se snaží využít co nejmenší možnou plochu prstů. Veškerá péče, kterou si poskytuje, je sice důkladná, ale nikdy nepřesáhne nejnutnější minimum – jde o zdvořilostní úkony, které odpovídají jakési obecné představě, jak se o sebe starat, nic víc. Připadá si, jako by pečovala o někoho cizího, koho má na starosti a nemůže se ho zbavit, i kdyby sebevíc chtěla.

Kdysi četla o případu, kdy manželka zadusila polštářem svého demencí trpícího manžela, o něhož poslední tři roky jeho života pečovala. Žena před soudem uvedla, že už se na něj nemohla dívat, prostě nemohla. Ó, jak jí Marie rozuměla, i když nahlas by to nikdy neřekla. Byla by samozřejmě pobouřena jako všichni ostatní. To je hrozné, viďte? Naprosto příšerné, co se lidem občas urodí v hlavě.

Obleče si sako a učeše vlasy, v hřebenu jich zůstane víc než obvykle. Bojí se, že za pár let skončí jako panenka na ztrouchnivělé půdě; kdo ji pohladí po hlavě, tomu zůstanou v ruce celé chomáče chlupů. U kořínků jí probleskuje pruh šedivé barvy. Plánovala, že si ještě před svatbou dojde k holiči, aby co nejpřesvědčivěji zakryla křiklavé známky staroby, se kterými naštěstí ještě bylo možné něco dělat – není to tak beznadějné jako s víčky, jejichž vytahaná kůže jí tlačí do očí tak silně, že z toho mívá bolesti hlavy, jako s prověšenými tvářemi, které se Marii řasí podél čelistí a propůjčují jí vzhled smutného buldoka, jako se hřbety dlaní, které jsou pomačkané a suché jako hromádky listí. O vlasy se lze naštěstí postarat snadno, jedna návštěva holiče stačí k tomu, aby šediny na několik týdnů zmizely. Jenže Marie to nestihla.

Její kadeřnice, hlučná ženská, co neustále žvýká a mlaská, si posunula pracovní dobu tak, aby mohla domů odcházet už brzy odpoledne, a časy, které by se Marii hodily, už měla zcela plné.

„Vážně byste mě nikam nevmáčkla? Dcera se vdává,“ zaprosí Marie.

„Nevmáčkla,“ odvětí kadeřnice přísně. Marie by jí za tu nabubřelou neochotu nejradši vynadala, ale namísto toho se zdvořile rozloučí a chce zavěsit. Jenže těsně před tím, než zmáčkne tlačítko, začne kadeřnice bez vyzvání líčit, proč chodí domů tak časně: syn jí začal dělat starosti, tahá se s kamarády a odmítá rodičům říct, kam spolu vyrážejí. Často jsou z něj cítit cigarety a alkohol a ona se bojí, moc se bojí, kam až to může zajít, a tak je víc doma, aby mohla na syna po škole dohlížet.

Marie o tenhle výron upřímnosti nestojí, a tak je celou dobu zticha a doufá, že se kadeřnice dovtípí. Jenže ta žádnou reakci doopravdy nechce. Marie drží telefon pár centimetrů od ucha, cítí, jak se jí v těle začíná sbírat zlost. Touží kadeřnici umlčet, utnout ten sebelítostivý proud, ale něco ji zadrží; část její znavené mysli si totiž uvědomuje, že takhle to děláme všichni – potřebujeme se ujistit, že nás ostatní ještě slyší, že k nim naše řeč skutečně doléhá, a tak je slovy omotáváme a mačkáme jako had: Slyšíte mě teď? Teď? A co teď? Teď už mě určitě slyšíte, tak je to správné, a teď už skoro nemůžete ani dýchat, jak pěkně a pečlivě mi konečně nasloucháte.

„Když se koupe nebo už spí, tak mu pro jistotu prohledávám tašku a oblečení,“ přiznává kadeřnice. „Na tom není nic špatnýho. Jsem jeho máma! Já přece musím vědět, co se děje!“

Marie nepochybuje, že kadeřnice trousí svoje starosti se synem mezi všechny své zákaznice a zákazníky. Každý z nich dostává kus spravedlivě naporcovaného neštěstí, vždyť cizí lidé jsou bezpeční, naprosto bezpeční, pokud jsou ve vhodný moment zaskočeni nevyžádanými důvěrnostmi. Zmůžou se akorát na to, že přikyvují a mlčí, což je ale často nejvíc, co pro sebe dvě bytosti mohou udělat.

Marii by však ani náhodou nenapadlo svěřit se kadeřnici, jaké problémy má s Rózou. Připadalo by jí jednak nevhodné a hloupé mluvit o tom s někým cizím, a pak byla naprosto přesvědčená, že u ní a Rózy jde o něco jiného; u nich přece pod nedůtklivostí, výčitkami a hádkami žhne zdravé, životaschopné jádro. Někdy je sice obtížné v něj věřit, ale stačilo by jen silou odhrnout všechna ta krátkodechá nedorozumění a bylo by tam – celistvé, silné, překrásné. Jenže zároveň si je Marie vědoma – a na to myslí jen velmi nerada –, že právě tyhle vrstvy hádek něco váží; tlačí na jádro tak mocně a tak dlouho, že pod jejich tíhou může začít praskat a nakonec jednoho dne nenávratně pukne, puf, puf a konec.

Vyčistí si boty a dá do kabelky pár nezbytností: rtěnka, pudřenka a kapesníky, Róza sice tvrdila, že ona bulet rozhodně nehodlá, ale Marie ví, že každou, i nejvěcnější nevěstu nakonec může přemoct dojetí, a ona chtěla být tou, která bude dceři nablízku, podobná představa ji horlivě těší, vždyť jako matka na to má plné právo, nikdo jiný by tuhle úlohu zastat nemohl.

Zavře za sebou dveře bytu, pečlivě zamkne a sjede výtahem dolů. Na zemi v kabině je rozšlapaný kus rohlíku. Rozčílí ji, že po sobě někdo nechá takový nepořádek a ostatní se na tom ještě otočí, bez rozmyslu, bez výčitek. Ale tak co, říká si hořce, tenhle prostor sdílíme jenom na chvíli a pak se každý zavřeme do svého bytečku, do své klícky, kterou si naklidíme a zařídíme hezky podle svého, na ničem z toho, co se odehrává před jejími dveřmi, nesejde. Tohle se mě netýká, mumlají si pro sebe sousedé, ne-tý-ká!

V poslední době si Marie telefonem fotí vajgly, žvýkačky a kapesníky poházené na ulicích a jasně vidí, jak jich přibývá. Několikrát na dlažbě dokonce zahlédla i mrtvá těla ptáků povalující se tam jako děsivé zapomenuté hračky; to ji však pokaždé znepokojí natolik, že se k nim nedokáže ani přiblížit, natož si je vyfotit. Představuje si, že všechny ty odpadky lidi jednoho dne zavalí, jejich vlna vystoupá až k oknům, pak je prorazí a bude proudit bez ustání dovnitř, do všech načančaných bytečků.

Před pár měsíci dokonce poslala fotky na místní radnici a připojila mail o tom, že se v takovém prostředí přece nedá dýchat, ale nikdo jí neodpověděl; nejspíš se všichni tím haraburdím už dávno zadusili a teď leží u svých počítačů, bezvládná těla s hlavami zabořenými v klávesnicích.

Ta představa se Marii zvláštním způsobem zamlouvá.

Když vyjde na ulici, zasvítí jí do tváře ostré nesmlouvavé světlo. Paprsky jí dopadají na záda, pak se rozpustí, hladce sklouznou po páteři dolů a zanechávají po sobě konejšivé teplo, jako by ji někdo potřel vzácnými mastmi.

Její tělo, kterého se celé týdny nikdo nedotkl a které se s každým uplynulým dnem, hodinou, minutou jen hroutilo samo do sebe jako starý ztrouchnivělý dům, se najednou cele noří do milostivé záře a tepla – konečně milované, konečně opečovávané.

V autě je těžký vzduch, který neosvěží ani stařičká klimatizace. Marie si připadá, jako by se její pečlivě nalíčený obličej začal rozpouštět. Tvářenka, pudr a rtěnka kloužou po staré vytahané pleti a nechávají za sebou jen slabé smutné šmouhy. Dobře si uvědomuje, že by bylo snazší chodit nenalíčená, jenže bez make-upu by dala najevo, že to už vzdala; že se zřekla té části ženské zdobnosti, která je sice zbytečná, a v jejím případě dokonce na škodu, ale jejímž přijetím se žena stává srozumitelnou, čitelnou, akceptovatelnou. Barvami se žena přece nemaskuje proto, aby se vydělila, ale aby co nejpřirozeněji splynula se svým okolím. Marie si otře zbytky pudru z čela a umíní si, že si musí líčení poupravit těsně předtím, než vystoupí z auta.

Od té doby, co odešla do důchodu, musí počítat každou korunu. Kdyby neměla přivýdělek z hlídání dětí, neví, jak by každý měsíc pokryla všechny výdaje. Radši nechce myslet na to, jak dlouho ještě bude schopna pracovat. Představuje si sebe samu jako stroj, který se nesmí zadrhnout.

Nájem se každý rok o něco zvýší. Částka se spokojeně vyjímá na smlouvě, kterou je každou zimu třeba znova podepsat. Někdy je na vině inflace, kterou majitelka bytu šermuje jako ostrou šavlí, někdy je důvodem zase obvyklá tržní cena, a někdy spojí majitelka oba argumenty důmyslně dohromady. Marie čas od času přemýšlí, co všechno by mohla v případě nutnosti prodat – šperky po matce, jistě, potom je tady taky auto. Jenže copak by za něj dostala víc než pár tisíc? A hlavně – Marie se nechce vzdávat toho příjemného pocitu, že může kdykoli odjet, není důležité kam ani proč, nejpodstatnější je existence té samotné možnosti. Má na výběr, pořád ještě ano.

Marie zapne rádio. Jedna ze stanic, kde si nepotrpí na hudbu, zrovna vysílá rozhovor s jakousi chytrolínkou, o které Marie jaktěživ neslyšela. Podle hlasu jí nemůže být o moc víc než třicet a mluví o tom, že s tím, jak mizí a vymírají celé druhy, se zvyšuje riziko kolapsu a velkých nepředvídatelných změn, jako jsou třeba dosud nepoznané nemoci. Marii připadá podivuhodné a trochu podezřelé, že žena sebevědomě mluví o tak složitých věcech, aniž by přitom zaváhala či zapochybovala; hovoří plynně, jako by si všechno dopředu sepsala na papír a teď to jen četla nahlas. Kde mladá žena bere sebedůvěru vystupovat s takovou samozřejmostí? Jak to všechno vlastně může vědět? Copak ji tak jako Marii nesvírá permanentní pocit, že její slova nikoho nezajímají, a pokud přece jen někdo vypadá zaujatě, tak svůj zájem jen umně předstírá? Ženin sebejistý hlas v rádiu Marii rozesmutňuje, otevírá v ní propast, do které nechce pohlédnout. Rozhovor naštěstí brzy skončí a následují zprávy. Jedna z nich informuje o muži, který se zapálil na protest, ale Marie nezachytí proti čemu nebo komu – hlasatelka konec věty zamumlá a zvláštně polkne, jako by si jím nebyla jistá nebo snad chtěla o příčině záměrně pomlčet. Marii okamžitě napadne, že tu dotyčný po sobě určitě někoho zanechal. Ženu? Děti? Sourozence a možná i rodiče? Pokud chtěl protestovat, mohl si přece vybrat způsob, kterým nikomu neublíží. Navíc se jako obvykle bude ve zprávách řešit hlavně to, jak se sprovodil ze světa, a ne důvod protestu – ať už byl jakkoli závažný. Nejde přece jen tak zmizet a necítit odpovědnost za ty, co tu zůstanou.

Začne jí třeštit hlava, a tak zprávy radši vypne, vždyť všechno podstatné se beztak děje i bez jejího přičinění, bez jejího souhlasu.

Odbočí z dálnice a vydá se cestou mezi lesy a poli. Stáhne okénko a vdechuje vůni smrků, pozoruje, jak měkké světlo proudí mezi jejich větvemi a dělí se do malých zlatých rybníčků vlnících se na kmenech a na jehličí. Hrdlo se jí v ten okamžik sevře nenadálým štěstím, které ji zasáhne silně a zničehonic, jako by do ní zezadu najel náklaďák. Po předchozí úzkosti už není ani památky.

Na tu krátkou chvíli se cítí s tím vším propojená – větve jsou její prsty a těmi proudí míza, vlasy jí poletují vzduchem spolu s pavučinami a nažloutlým chmýřím, nohy vrůstají hluboko do země, kde se pevně proplétají s kořeny. Marie cítí, že na ni nic špatného nemůže – neexistuje nikdo, kdo by jí v té chvíli mohl ublížit. Vzápětí se však ten opojný pocit zničehonic přelije do dalšího a dalšího, až z něj nakonec zůstane jen pár řídkých tahů. Zase je tu jen ona sama, ona a auto, auto a ona.

Když konečně dorazí na místo, už z dálky spatří šňůru zaparkovaných vozů. Zastaví na jejím konci. Rychle si opraví líčení a dává při tom dobrý pozor, aby se dívala jen na jednotlivé části svého obličeje, jako by ho zpětným zrcátkem sama chladnokrevně rozřezala; pohled na neuspokojivý celek by ji mohl zklamat a příliš rozrušit.

Když vystoupí z auta, vidí, že k rybníku je to ještě hodný kus. Róza měla v tomto ohledu jasné požadavky – chtěla, aby svatebčané parkovali daleko od samotného obřadního místa, a auta tak nepůsobila rušivě na fotkách.

„Je to jenom kousek, tak snad to nebude nikomu dělat problémy,“ psala v mailu, který před týdnem rozeslala všem hostům. Marie se dotklo, že ji zahrnula do hromadné zprávy – byla jen další adresátka, nic víc, ale hned vzápětí se napomenula, že dcera se jistě prohýbá pod tíhou povinností a nemá čas psát každému hostovi jednotlivě. Navíc když si prošla seznam e-mailových adres, našla tam i Štěpánovy rodiče. Jí i ženichově rodině se tedy dostávalo stejného zacházení a bylo od ní malicherné se nad něčím takovým vůbec pozastavovat.

Vyrazí mírně svažitou cestou. Nebe je tak modré a čisté, až to vypadá, jako by ho pro dnešní den někdo speciálně vydrhl. Přesně takhle má vypadat svatební den její holčičky, pomyslí si Marie, přesně tohle si zaslouží.

Rozhlíží se kolem sebe, ale nikoho nepoznává. Z Róziny strany měla dorazit jen ona. Její muž – Rózin otec – zemřel před třemi lety a prarodiče odešli, když byla dcera ještě malá. Příbuzní z mužovy strany bydlí většinou na druhé straně republiky, a ačkoli chtěli původně dorazit, všem se do toho připletly různorodé okolnosti: sestřenice má rizikové těhotenství, bratranec dostal práci v zahraničí a ve zkušební době si nemůže dovolit přijet do Čech a teta, jež Rózu zbožňuje, čeká v nemocnici na výměnu kyčelního kloubu. Róza to všechno brala s klidem a pochopením, které Marie obdivovala. Nikomu nic nevyčítala a všem odepisovala ve smyslu, že se nic neděje a že svatbu mohou společně oslavit i později.

Nedostatek příbuzných na svatbě se Róza snaží vyvážit kamarády, řadu z nich Marie zná: svědkyni Šárku nebo spolužáky ze střední. To Róziny přátele z vysoké školy by identifikovala jen s obtížemi.

Některé potkala na oslavě dceřiných narozenin před několika lety a další zná zase z fotek, ale do téhle kapitoly Rózina života už nepatřila a dcera ji do ní ostatně ani nikdy nepřizvala; Marie se mohla jen opatrně vyptávat a dávat si přitom dobrý pozor, aby Rózu nepopudila přílišnou zvědavostí. Přesto se dostala k několika cenným informacím – věděla, že se Róza pohybuje v určitém okruhu pěti šesti lidí, se kterými tráví víkendy, některé svátky a vyrážejí spolu na výlety nebo krátké levné dovolené.

Marie má radost, že je dcera spokojená a žije život, jaký jí vyhovuje. Existuje však jedna věc, která ji mrzí, ale zároveň se za ten pocit stydí a nikdy by o něm s nikým nemluvila – Róza si během studií osvojila shovívavý, trochu přezíravý tón, který nasazuje pokaždé, když se s matkou začnou bavit o tématu komplikovanějším, než je výčet novinek o příbuzných. Marii připadá, že dceru její názory rozčilují a jen naprosté sebeovládání jí umožňuje, aby s ní dokázala trávit čas. Přitom se vážně snaží sledovat zprávy a aktuální témata, ale pokaždé když chce některý ze svých poznatků před Rózou hrdě rozprostřít, začne dcera netrpělivě, rychle pokyvovat hlavou a na tváři se jí usídlí nepřirozený tuhý úsměv, jako by ho tam někdo vytetoval. Je zjevné, že si přeje, aby matka co nejrychleji skončila, ta prosba jí šlehá z očí: Tak prosím, prosím, prosím, mlč už, měj přece rozum. Marie se při každém takovém zahanbujícím klání snaží předstírat, že si Róziny reakce nevšimla, ale to oslnivé ponížení se jí zas a znova vypaluje na sítnici.

Brzy tak v hovorech s Rózou přestane otevírat nová témata a jen trpělivě vyčkává, s čím přijde ona. Našlapuje krajinou konverzace obezřetně, sebemenší neuvážlivý krok totiž mohl znamenat, že stoupne na ničivou minu, která vyhodí všechno pečlivě budované příměří do povětří.

Není si jistá, jestli Róza tu změnu v komunikaci vůbec zaznamenala.

Marie se usilovně rozhlíží kolem, ale nikde nevidí Rózu ani jinou známou tvář; kolem ní vystupují z aut cizí mladí lidé, zdraví se a líbají na tváře, všichni jsou zarážejícím způsobem hezcí, vyzařuje z nich pronikavá stříbřitá záře, která je o to výraznější, že o ní její nositelé zjevně nemají ani ponětí. Vychází z nich jaksi mimochodem, jako by si zkrátka nemohla pomoct; nemohla neprostoupit ty mladé oslnivě živoucí muže a ženy.

Marie má pocit, jako by se snažila vetřít na událost, kam nepatří. Nikdo ji nezdraví, nikdo se k ní nehlásí. Načechrá si zplihlé vlasy a urovná pomačkané šaty, ale je to marné, směšné snažení, kterým jen dává zřetelněji najevo, jak moc je tu cizí.

„Paní Dostálová, paní Dostálová!“

Srdce jí poskočí.

„Tak tady jste!“

Žene se za ní Šárka, Rózina svědkyně, která má na starosti hosty a časový harmonogram. Marie ji zná celé roky a má ji moc ráda, Šárka je zdvořilá a veselá, k Róze se chovala vždycky pěkně a Marie nepochybuje, že se stejně hezky chová i ke své matce a otci, kteří jsou na ni jistě pyšní a nepřipadají si jako párek hlupáků, kdykoli před ní otevřou pusu.

„Róza se po vás ptala,“ sdělí jí Šárka udýchaně a Marie cítí, jak se v záplavě neznámých lidí konečně stává viditelnou. Samozřejmě že sem patří, samozřejmě že je její přítomnost důležitá – vždyť její dcera ji potřebuje!

„Kde je?“

„Uvnitř v restauraci,“ mávne Šárka rukou někam za sebe.

„Stalo se něco?“

Pokrčí rameny. „Myslím, že ne. Jen říkala, že vám několikrát volala a že máte být tak hodná a zastavit se za ní.“

Marie ví, že Róza určitě nepoužila výraz jestli by byla tak hodná, ale oceňuje, že ho Šárka ke vzkazu tak taktně narychlo přišpendlila. Zašátrá v kabelce, nahmatá mobil a zatrne jí. Pět zmeškaných hovorů. Jistě, byla na cestě a nemohla odpovědět – ostatně vyzvánění ani neslyšela –, ale Róza jí několikrát ukazovala, jak jednoduché, strašně jednoduché je používat handsfree.

„Tady to jenom zmáčkneš – a můžeš úplně normálně mluvit. Vidíš to? Rozumíš tomu?“

Marie přikyvovala, ale ve skutečnosti věděla, že žádné handsfree zapínat nebude. Teď si však vyčítá, že si telefonátu nevšimla. Co když se Róze něco přihodilo? Poděkuje Šárce a rozeběhne se k restauraci, pár lidí se po ní překvapeně otočí a něco si mezi sebou zašeptají, ale Marii je to fuk, fuk, fuk, musí být co nejdřív u Rózy a pomoct jí!