Přeložil Jakub Marek

Copyright ©2012 by Evan Currie

All Rights Reserved
Copyright ©2023 for the Czech translation by Jakub Marek
Copyright ©2023 for Cover by Tomasz Maroński

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9198-7

Obsah

ČÁST 1:

STANICE LIBERTY

DOČASNÉ KOLONIÁLNÍ VELVYSLANECTVÍ

LSAK ODYSSEA

STANICE LIBERTY

WASHINGTON, DC

LSAK ODYSSEA

STANICE LIBERTY

LSAK ODYSSEA

CHEYENNE MOUNTAIN

DOČASNÉ KOLONIÁLNÍ VELVYSLANECTVÍ

LSAK ODYSSEA

VOJENSKÉ VELENÍ A ŘÍZENÍ LETU

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

PLANETA RANQUIL

LSAK ODYSSEA

PLANETA RANQUIL

LSAK ODYSSEA

BOJOVÁ VESMÍRNÁ HLÍDKA

RANQUIL

RANQUIL

RANQUIL

PLANETA RANQUIL

PLANETA RANQUIL

PLANETA RANQUIL

PLANETA RANQUIL

RANQUIL

PRIMINSKÁ KOLONIE THEORA DEICE

RANQUIL

PRIMINSKÁ KOLONIE THEORA DEICE

LSAK ODYSSEA

HLÍDKUJÍCÍ PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

VELVYSLANECTVÍ ZEMĚ

MEZIHVĚZDNÝ PROSTOR RANQUILSKÁ OBLAST

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

MEZIHVĚZDNÝ PROSTOR RANQUILSKÁ OBLAST

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

DRASINSKÉ JEDNOTKY

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

LSAK ODYSSEA

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

VELITELSKÝ BUNKR

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

LSAK ODYSSEA

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LETKA ARCHANDĚLŮ

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LETKA ARCHANDĚLŮ

LSAK ODYSSEA

LETKA ARCHANDĚLŮ

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LETKA ARCHANDĚLŮ

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LETKA ARCHANDĚLŮ

VULK

LETKA ARCHANDĚLŮ

LSAK ODYSSEA

LETKA ARCHANDĚLŮ

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LETKA ARCHANDĚLŮ

PRIMINSKÁ LOĎ VULK

LETKA ARCHANDĚLŮ

PRIMINSKÁ LOĎ HERALC

LETKA ARCHANDĚLŮ

LSAK ODYSSEA

ČÁST 2:

VÝCVIKOVÉ ZAŘÍZENÍ/DOČASNÉ POZEMSKÉ VELITELSTVÍ

RANQUIL

HLUBOKÝ VESMÍR

MONS SYSTEMA

MŮSTEK LSAK ODYSSEY

DOČASNÁ LETECKÁ ZÁKLADNA ARCHANDĚLŮ

LSAK ODYSSEA

CEREKUS

CEREKUS

MŮSTEK LSAK ODYSSEY

PRIMINSKÁ LOĎ CEREKUS

RANQUILSKÁ SOUSTAVA

CENTRÁLNÍ VELENÍ

CEREKUS

MŮSTEK LSAK ODYSSEY

CEREKUS

CENTRÁLNÍ VELITELSTVÍ

VOJENSKÁ VÝCVIKOVÁ ZÁKLADNA

MŮSTEK LSAK ODYSSEY

PROVIZORNÍ VOJENSKÉ LETIŠTĚ

POZEMSKÉ VELITELSTVÍ A ŘÍZENÍ LETU

RANQUIL

CVIČNÁ VOJENSKÁ ZÓNA

VOJENSKÉ VELITELSTVÍ PRIMINSKÉ SOUSTAVY

VÝCVIKOVÁ ZÁKLADNA

MÍSTO PRVNÍHO DOPADU

NEBE NAD RANQUILEM

MŮSTEK LSAK ODYSSEY

PRIMINSKÁ LOĎ CEREKUS

NAD DRASINSKÝM IMPAKTNÍM KRÁTEREM

OPERAČNÍ OBLAST BRAVO

VELITELSKÉ CENTRUM

OPERAČNÍ OBLAST BRAVO

POZEMSKÉ VELENÍ A ŘÍZENÍ LETU

MŮSTEK LSAK ODYSSEY

CESTOU K OPERAČNÍ OBLASTI BRAVO

OPERAČNÍ SEKTOR BRAVO

MŮSTEK LSAK ODYSSEY

BUNKR POZEMSKÉHO VELITELSTVÍ A ŘÍZENÍ LETU

OPERAČNÍ OBLAST BRAVO

BUNKR POZEMSKÉHO VELITELSTVÍ A ŘÍZENÍ LETU

OPERAČNÍ OBLAST BRAVO

MŮSTEK LSAK ODYSSEY

NEBE NAD RANQUILEM

MŮSTEK LSAK ODYSSEY

PLANETA RANQUIL

O AUTOROVI

VĚNOVÁNÍ

Wynn Currieové, mé matce, která nikdy nepochybovala, že ve svém spisovatelském úsilí nakonec uspěji. Bez její podpory bych to nikdy nedotáhl tak daleko.

Díky, Wynn.

ČÁST 1:

Ještě jednou do temnoty

STANICE LIBERTY

Lagrangeův bod 4, oběžná dráha Země

Kapitán Eric Stanton Weston kráčel mírně zakřivenou chodbou táhnoucí se po obvodu obrovské vesmírné stanice Liberty. Musel připustit, že po čase stráveném na Odyssey jak v rámci Sluneční soustavy, tak i mimo ni, na něj umělá gravitace působí zcela jinak. Protáhlejší zakřivení vnějšího trupu stanice mu sice připadalo přirozenější, avšak po strávení tak dlouhého času v menších a rychleji se pohybujících obytných modulech Odyssey zjistil, že upřednostňuje pocit, z něhož se mu kdysi dělávalo nevolno. Tam venku toho spatřili tolik, až se mu Země ve srovnání s obrovskou megapolí, kterou poznal na Ranquilu, občas jevila jako poněkud provinční.

Onen mimozemský svět – či možná ne tolik mimozemský, jak by se mohlo zdát – byl zcela jistě nejdůležitějším objevem jejich poslední mise.

Eric si samozřejmě přál, aby šlo o úspěch hodný zaznamenání, ale vzhledem k hrůze a zkáze, které byli ve třech navštívených slunečních soustavách svědky, by jej za vrchol mise raději nepovažoval.

Namísto obyčejného zkušebního letu, který měl ověřit životaschopnost přechodového pohonu a i dalších experimentálních systémů Odyssey, se ocitli na výpravě napříč Galaxií a k tomu uprostřed války, do které se pravděpodobně plést neměli. Eric si byl plně vědom, že podobný názor zastávalo nemálo jeho nadřízených. Za svou kariéru však byl svědkem příliš mnoha úmrtí, než aby ignoroval genocidu, když se mu děla přímo před očima, proto nelitoval ničeho. Přes všechny události, jichž byli svědky, a oběti, které přinesli, si byl jistý, že jeho posádka ani na okamžik nezaváhala, a proto na ni byl hrdý.

Přesto si teď návrat domů zahrával s jeho smysly, když se díval do vesmíru podélnými průzory, na rozdíl od těch několika málo sekcí Odyssey, které umožňovaly přímý výhled do prázdnoty. Sledoval linie vyvedené na podlaze a směřující do různých částí stanice a všímal si, jak se duhová trasa pomalu rozpadá, zatímco pokračoval bezpečnostními zónami do prostoru pro důstojníky.

Čekala ho schůzka s admirálkou Gracenovou, pravděpodobně se týkající nových rozkazů pro Odysseu. Doufal, že budou jiné, protože tři týdny po dokončení oprav strávil přípravou posádky na potenciální úkol, jehož povahu mu dosud nikdo nebyl schopen sdělit. Nastal nejvyšší čas, aby se Odyssea opět vydala na výpravu. Cítil, jak posádka začíná být netrpělivá. Nečinně vysedávala na lodi, která byla nejrychlejším dopravním prostředkem, jaký kdy lidstvo vyrobilo. Steph neustále kontroloval, jestli už rozkazy dorazily, a Eric musel nařídit několika nižším důstojníkům, aby si odpočinuli. Poznali vesmír a teď z něj chtěli zažít víc.

Zda se tak stane, vzhledem k jeho současnému postavení „smíšené“ úcty ve vojenských kruzích a politické realitě SAK (Severoamerické konfederace) netušil. On i většina posádky Odyssey v současnosti bohužel platili za cosi, co by se dalo nazvat „křehkým zbožím“. Byli příliš cenní, a to jak politicky, tak díky zkušenostem, než aby se jich jen tak zbavili. Nicméně v politických i vojenských sférách sílily hlasy skupin, které vůči nim chovaly zášť kvůli tomu, že Zemi, byť okrajově, zatáhli do událostí ve vzdáleném vesmíru, který se jevil jako docela ochotný všechny zabít. Nejenže se nyní museli vypořádat s Kolonisty, lidmi nepocházejícími ze Země, ale z dalekého vesmíru, ale také s nenasytnými a bojovnými mimozemšťany. Pokud však lidstvo nadále hodlá zkoumat vesmír, s něčím podobným musí počítat.

„Kapitáne!“

Eric zpomalil, ohlédl se a spatřil, jak k němu rázně kráčí mladý muž – poručík Walter Daniels. Vyčkal, až ho mladík dožene, a pak zdvořile kývl na pozdrav.

„Poručíku.“

„Pane,“ zasalutoval mladík. „Komandér Roberts vás pozdravuje a požádal mě, abych vám předal tohle.“

Eric pozdrav opětoval. Pak si od mladíka převzal paměťový čip a přemýšlel, proč si Roberts dělá z kormidelníka obyčejného poslíčka. „Děkuji, poručíku.“

„Rádo se stalo, pane,“ usmál se Daniels. „Stejně jsem měl namířeno do salonku.“

Eric se pousmál a přikývl. Tím se vše vysvětlovalo – mladík tak získal záminku k návštěvě jisté mladé praporčice, pracující v komunikačním centru Liberty. Eric mu to neměl za zlé; svého času dělával mnohem krkolomnější věci kvůli drobnějším výhodám a byl si jistý, že i jeho vlastní velící důstojníci mu nejednou rádi poskytli trochu víc volnosti.

„Dobrá tedy. Můžete jít, poručíku.“

„Děkuji, pane.“

Eric chvíli pozoroval, jak odchází, pak si strčil čip do kapsy, otočil se a pokračoval v cestě. Koneckonců ho ještě čekala schůzka s admirálkou.

***

Jakmile Westona uvedli do kanceláře, Amanda Gracenová vzhlédla a úsečně kývla svému tajemníkovi. Když se přidělenec vzdálil z místnosti, chvíli si příchozího prohlížela a pak pokynula k židli naproti sobě. „Posaďte se, kapitáne.“

Eric popošel blíž a vklouzl do pohodlného křesla proti své nadřízené. „Madam.“

Gracenová se zadívala na dokumenty zobrazené pod tvrdým plastem svého stolu a krátkými pohyby prstů v nich neúčastně listovala. Weston přemýšlel, na co čeká, nebo zda se jen snaží, aby se cítil nepohodlně. Byla to taktika, kterou sám nejednou použil, když chtěl podřízeného patřičně naladit. Věděl proto, že je zatraceně účinná – i přesto, že člověk tuší, čeho se rozhovor bude týkat. Po chvíli opět vzhlédla a opřela se ve vysokém křesle. „Tak co, kapitáne, máte pro mě hlášení o stavu lodi?“

Eric na okamžik ztuhl, pak přikývl. „Jistě, madam. Odyssea je opravená, posádka se plně sžila, je to stejná skvělá skupina lidí, s jakou jsem měl tu čest sloužit i předtím. Jsme připraveni přijmout rozkazy.“

V admirálčiných očích se zablesklo cosi, co Eric nedokázal přesně zařadit. Snad pobavení, ale jistý si nebyl. Jeho slova vzala na vědomí přikývnutím, pak prstem přejela po displeji a otevřela další soubor. Eric si přál vidět, na co se dívá, ale obrazovka stolu byla navržena tak, aby z ní bylo možné číst pouze z admirálčina křesla.

„Sledoval jste vývoj velvyslancova vyjednávání?“ zeptala se po chvíli.

Velvyslanec, o němž mluvila, starší Corusc, byl svými lidmi pověřen vyjednáním smlouvy se Zemí po kruté bitvě, kterou Odyssea svedla v jejich domovské soustavě proti „Drasinům“, jak Kolonisté nazývali nepřátele. Technologie obou lidských kultur se značně rozcházela, takže Odyssea měla výhodu důmyslnosti zbraní, ale žalostně zaostávala v použití hrubé síly.

Od té doby strávil řadu nocí představami, co všechno by pozemská technologická základna dokázala s tak mocným zdrojem energie. Mnohá omezení, s nimiž musela Odyssea počítat, byla způsobena právě nedostatkem energie, nikoli technologie.

Nyní však v odpověď na otázku zavrtěl hlavou; neměl na to při všech těch nezbytných projektech, které byla Odyssea nucena podstoupit, čas. „Obávám se, že ne, madam. Měl jsem napilno.“

Upjatý úsměv na admirálčině tváři Ericovi prozradil, že přesně ví, čím byl zaneprázdněn, ale to sem teď nepatřilo.

„Škoda, mohlo by vás to zajímat,“ bylo jediné, co dodala.

„Určitě by mě to zajímalo,“ přisvědčil Eric neutrálním tónem.

„Bohužel,“ pokračovala, „většina nové technologie nám bude přinejmenším několik let k ničemu...“ Nechala svá slova chvíli viset ve vzduchu a pak náhle znovu začala mluvit. „Obávám se, že včetně jejich energetických systémů.“

Eric okamžitě ztuhl. To bylo to poslední, co si přál slyšet. „Nerozumím, madam?“

„Kolonisté – pardon, Priminové, jak si sami říkají,“ navázala Gracenová, „používají zcela odlišný energetický systém než my a obávám se, že jsme zatím neobjevili způsob, jak s jeho pomocí vyrábět elektřinu. Alespoň ne tolik, aby se to vyplatilo.“

Eric se ušklíbl. To měl asi předpokládat.

„Pár konstruktérů pracuje na zcela nových zbraních a lodích, ale v nejbližší budoucnosti nebudeme tento zdroj využívat,“ dodala.

Eric si povzdechl. „Rozumím.“

„To ale neznamená, že by z toho nevzešlo nic dobrého,“ pousmála se admirálka. „Jejich lékařské technologie sice stále nejsou kompatibilní s našimi systémy, ale to ani být nemusí. Mnohé z technik jsme již začali integrovat do zdravotnického centra tady na Liberty a výsledky zatím vypadají slibně.“

Eric nepřítomně přikývl, v hloubi duše stále truchlil nad ztrátou veškeré potenciálně využitelné energie. Teprve pak ho něco v rozhovoru přimělo zamračit se.

„Promiňte, admirále,“ přerušil ji po chvilce přemýšlení, „ale dohodli jsme se už se starším Kolonistů?“

Gracenová se znovu usmála, tentokrát o něco šířeji. „Ano, dohodli.“

Eric znovu přikývl, jeho mysl teď pracovala na plné obrátky. Věděl, že starší Corusc byl rychlostí pozemské politiky poněkud frustrovaný, na druhou stranu se zdálo, že všichni Kolonisté jsou víceméně fatalisté – přinejmenším většina z nich.

Potkal pár takových, kteří byli ochotni bojovat na život a na smrt, stejně jako pozemšťané, ale ti byli povětšinou vojáky. Corusc byl trpělivější než sám Weston. Přes tři měsíce od příletu do Sluneční soustavy trpělivě docházel na jednu státní večeři za druhou v naději, že získá pro svůj lid jakoukoli účinnou pomoc proti Drasinům.

Tři měsíce představovaly dlouhou dobu v kterékoli válce. Ve vyhlazovacím konfliktu, jakému čelili Kolonisté, o to víc. Eric proto velvyslancovu frustraci dokonale chápal.

Zadíval se na admirálku. „Jak jsme se dohodli?“

„Dodáme poradce v podobě oddílů Zelených baretů,“ odpověděla Gracenová. „K tomu jim navíc poskytneme technické specifikace jak našeho adaptivního štítu, tak laserových systémů. Nedáme jim ale plány přechodového pohonu a ani neprozradíme souřadnice Sluneční soustavy.“

Eric přikývl, s oběma body souhlasil.

Přechodový pohon byl pro pozemské síly esem v rukávu. Jednalo se o špičkové zařízení umožňující okamžitě cestovat na vzdálenost až třiceti světelných let. A možná i větší, pokud by se vám podařilo vygenerovat dostatek energie.

Podobně přesné vesmírné souřadnice Sluneční soustavy nebyly v současné situaci něčím, co by bylo radno jen tak prozrazovat. Eric si nebyl jistý, jestli nepřítel disponuje prostředky, jak informaci od Kolonistů získat, přesto bylo mnohem výhodnější zůstat, jak se říká, mimo dosah radaru. Přinejmenším do doby, než se jim podaří vytvořit si vlastní flotilu a obranný systém celé soustavy.

Aby však bylo možné dohodu naplnit, znamenalo to vyslat Odysseu na další misi. Když o tom Eric uvažoval, mhouřil oči. Ne že by proti další misi něco měl a byl si celkem jistý, že ji uvítá i posádka, nicméně v tuto chvíli byla Odyssea jedinou lodí s největší kumulovanou palebnou silou ve Sluneční soustavě.

„Kdy se tedy vrátíme na Ranquil?“ zeptal se tak nenuceně, jak jen dokázal.

„Za dva týdny,“ odpověděla. „Po tu dobu si vaše posádka může užívat dovolenou.“

„Děkuji, madam, to jistě ocení,“ přikývl Eric, přestože stále ještě přemýšlel o místní obraně. „Admirále... kdyby sem dorazili Drasinové... bez stálé přítomnosti Odyssey...“

„To je nepravděpodobné, ledaže by se jim podařilo zpětně sledovat záblesky při vašich skocích,“ připustila Gracenová. „Ale pokud se tak stane, měli bychom být dostatečně připraveni.“

Eric nijak nereagoval, ne proto, že by souhlasil, ale protože si tím nebyl zrovna jistý.

Gracenová tedy pokračovala: „Jak sám víte, práce na Normandii a Enterprise jsou v plném proudu a během příštích dvou týdnů se budou blížit minimálnímu operačnímu stavu, i když budou potřebovat ještě další měsíc k úplnému dokončení. Kromě toho Sovětská aliance zahájila výrobu Gagarinu. Jedná se o lehký torpédoborec, který Sověti původně plánovali použít jako zkušební prototyp pro některé své nápady a také jako příležitost, jak nám zamávat vlajkou v novodobých vesmírných závodech.“

Sovětská aliance byla stále relativně slabá, z války vyšla s ošklivou nakládačkou od čínských jednotek, které ji napadly z jihu. Vedla si poměrně dobře, uvážíme-li, že jejich armáda během války stála proti novějším a moderněji vybaveným vojskům Bloku.

Paradoxně jí ale hodně pomohla po ekonomické stránce. Od konce dvacátého století se Aliance snažila prosadit ve světě, který se mílovými kroky řítil kupředu a nechával ji daleko za sebou. Válka donutila celý volně propojený slepenec národů postavit se společnému nepříteli tváří v tvář a investovat veškeré úsilí do společného cíle.

Od konce války učinila Aliance velké pokroky, aby se vrátila mezi pozemské velmoci, a Gagarin byl pro ni důležitým bodem potvrzujícím její prestiž.

„Blok má kromě nákladních lodí v soustavě a ozbrojených raketoplánů rozestavený křižník Mao Ce-tung,“ ušklíbla se Gracenová. „Takže věřím, že se ubráníme.“

Eric o tom byl přesvědčen, přestože Mao nevládl zdaleka takovou obranou, aby odolal zásahu drasinského laseru. Pokud by ho ale dokázali vymanévrovat, určité nevýhody by se tím vykompenzovaly, zvlášť pokud bude mít v zádech funkční systém orbitální obrany. Neměl však nejmenší tušení, čím se z hlediska obranné a útočné síly mohl pochlubit Gagarin.

I tak mu ale malá hrstka lodí jako hlavní obranná linie SAK a celé planety prostě neseděla. Potřebovali flotily a energetické systémy, které by je poháněly tak, aby se vyrovnaly alespoň Drasinům.

Energetická rovnováha s výhodou SAK v sofistikovanosti by mu dovolila v noci lépe spát.

Nějaké základní informace o nepříteli by samozřejmě také neuškodily.

„Dobrá, admirálko,“ pronesl Eric nahlas, „informuji svou posádku a začnu s přípravami.“

Gracenová přikývla. „Doufám, že zajistíte, aby se na seznamu opušťáků objevilo i vaše jméno.“

„Jistě, madam,“ odpověděl Eric, i když o tom nijak vážně nepřemýšlel. Velel své lodi rád – alespoň pokud se zrovna nevznášeli na geosynchronní oběžné dráze nad Washingtonem.

„Dobře. Jděte.“

DOČASNÉ KOLONIÁLNÍ VELVYSLANECTVÍ

Washington, DC, severoamerická konfederace

Muž, kterého lidé na Zemi znali jako staršího Corusca, byl zároveň nadšený i frustrovaný, když se díval na provinční město, v němž byl se svými lidmi ubytován.

Tenhle Washington je zajímavým místem. Je sice mnohem prostší než kterékoli priminské sídlo, ale sálá z něj historie, jakou jsem vnímal jen v samotné Mons Systema.

Srovnávat tak malé město jako toto s Mons Systema mu zprvu připadalo naprosto absurdní, ale něco z místní atmosféry jej oslovovalo. Na to, že se jednalo o město s historií dlouhou pouhých pár století, musel obdivovat jeho osobitost.

Avšak pokud místní nevyřeší problémy s dopravou, nedivil by se, kdyby jednoho dne celé prostě zkolabovalo. Bylo naprosto neslýchané, aby sídlo s tak nízkým počtem obyvatel bylo v určitou denní dobu tolik přeplněné lidmi.

Nedokázal uvěřit, jak málo jich ve městě opravdu žije, když mu o něm během prvního týdne na planetě vyprávěli. Do Mons Systema se jich vešlo padesátkrát tolik, možná víc, ubytovaných na ploše sotva dvojnásobné, a člověk tam mohl snadno prožít celý život, aniž by zahlédl jinou živou duši, pokud byl nespolečenský a po něčem podobném toužil.

Washington byl zvláštní směsicí plánované architektury s docela působivým uměleckým stylem a organické městské zeleně, která se v koloniích obvykle objevuje jen ve skutečně starobylých ruinách.

Jako by jej někdo plánoval jen pro určitý počet lidí a nebral v úvahu, co by se mohlo stát, kdyby se jich sem rozhodlo nastěhovat víc.

Corusc si povzdechl, odložil skleničku a zamyslel se nad situací za obzorem tohoto malého světa.

Se zdejšími lidmi právě uzavřel předběžnou dohodu, která jeho světu měla poskytnout zbraně a obranné technologie, jež by pomohly bránit Ranquil a další planety, které z kolonií zbyly. Nebo alespoň koncepty, když ne skutečné technologie. Výdobytky této „Země“ měly bizarní povahu, jak zjistil krátce po svém příjezdu.

Vydala se odlišnou cestou než Priminové, vyvinula technologii a triky, které v koloniích nikdy nevznikly, a přesto byla většina z nich přímo absurdně zastaralá. Stále ještě štěpili a slučovali atomy, aby získali energii, přestože šlo v nejlepším případě o okrajový zdroj energie, měl-li hovořit v měřítku celého lidstva. Jistě, slučování atomových vazeb bylo ve hvězdném měřítku nesmírně působivé, ale do něčeho, co se bezpečně vejde na planetu, o lodi nemluvě, se jednoduše nedalo vměstnat příliš mnoho výkonu.

Přesto dokázali s tím, co měli, víc, než by si Corusc představoval, a ihned pochopil, že právě tohle jeho lidé potřebují.

Vzhlédl k obloze a poznal, že brzy nadejde čas vrátit se domů.

Priminský starší jen neoblomně doufal, že domov, kam se bude moct vrátit, stále existuje.

***

Když komandér Stephen Michaels čekal na ithan Millu Chans v kanceláři přidělené staršímu a jeho dvěma spolupracovníkům, musel uznat, že je to tu vybavené hezky. Ale neodpovídalo to vkusu, s nímž si Millin lid spojoval. Samozřejmě spousta jeho znalostí pocházela z velké části z druhé ruky, takže byly nejspíš stejně nepřesné jako tato kancelář. Věděl však, že Milla, a do jisté míry i starší, vyjádřili překvapení nad tím, jak neuspořádaně Washington působí; jejich města byla naplánovaná do posledního detailu. Musela být.

Přemýšlel, zda jsou pravdivé zvěsti, že se brzy opět vydají na cestu. Doufal, že ano, i když chápal, že pokud se tak stane, ocitnou se nejspíš opět v centru bojů. Millini lidé na tom byli špatně, ale Stephen si ty, které poznal, oblíbil, a nerad viděl, jak se lidem, které měl rád, ubližuje.

Věřil, že jediná možnost, jak mohou odletět je, že se velení a politici se starším dohodnou. A doufal, že tomu tak i bude.

„Stephene?“

Michaels potřásl hlavou, aby zahnal vtíravé myšlenky, a usmál se, když se ve dveřích, které vedly do administrativních a obytných prostor, objevila Milla. „Dobré odpoledne, ithan Chans.“

Usmála se, nejspíš jeho formálnosti, vzhledem k tomu, že mezi sebou už hodnosti dávno používat přestali. Tvářila se však také trochu zmateně. „Proč jste tady?“

„Slíbil jsem vám, že až budu mít volno, ukážu vám město, jestli budete chtít,“ odpověděl a pokrčil rameny. „A dostal jsem dovolenou.“

LSAK ODYSSEA

geosynchronní oběžná dráha Země

„Hej! Hej! Hej!“ křičel seržant Max Greene a mával rukama na pomalu se šinoucí nakladač, který táhl masivní bednu do chřtánu nákladového prostoru Odyssey. „Počkat!“

Automatický nakladač se okamžitě zastavil, jeho světla však stále blikala, když si Greene prohlížel přepravní bednu a pak se zadíval na vrata, kterými se ji stroj chystal přesunout.

„Tak fajn, kdo tu podělal rozměry nákladu?“ dožadoval se, sotva si prohlédl dotyčný materiál. „Todle se sakra do zbrojnice nevejde!“

Typický Greene, pomyslel si major Brinks, který se celou scénou bavil. Energický, všímavý a jen lehce uštěpačný. Přistoupil k němu a zeptal se: „Co se děje, seržante?“

Greene se na něj zahleděl a ztuhl. „Pane, nějakej blb musel na tuhle krabici nalepit špatnej popisek. Nakladač se ji právě pokusil uložit do zbrojnice... Ta tady v žádným případě nemá co dělat.“

Brinks si bednu zvědavě prohlédl, pak seržantovi sebral z ruky RFID, radiofrekvenční identifikační čtečku, a bednu prozkoumal.

„To už jsem kontroloval, pane. Je tam jen napsaný-„

„Posílená zbroj, EXO-dvanáct,“ zamračil se Brinks.

„Jo, přesně to,“ přisvědčil Greene. „Ale mrkněte na počet jednotek.“

Brinks shlédl na údaje a pozvedl obočí.

„Jedna? V tomhle?“

„Jak jsem povídal, majore, někdo to podělal, když tu bednu pakoval,“ zavrtěl Greene hlavou. „Budeme ji teď muset překontrolovat.“

„To nebude nutné, seržante.“

Brinks i Greene se otočili po hlase a spatřili muže s prýmky poručíka, jak k nim klopýtá a vypadá, že mu v magnetických botách není dvakrát pohodlně.

„Co o tom víte, poručíku...?“ zamračil se Brinks, když si mladíka prohlížel. Měl na sobě tmavozelenou uniformu typickou pro člena lodní útočné roty, ale nepoznával ho.

„Crowley, pane,“ doplnil poručík, kterému nemohlo být víc než dvacet, s dychtivým, téměř štěněcím výrazem ve tváři. „Jackson Crowley, majore.“

„Poručíku Crowley,“ přikývl Brinks a zopakoval svou otázku: „co o tom víte?“

„Je to posílená zbroj, přesně jak se tu píše, majore,“ odpověděl Jackson s úsměvem.

„Ale houby,“ vyhrkl Greene.

Brinks umlčel seržanta pohledem a pak se otočil zpátky ke Crowleymu. „Poručíku, do té bedny by se vešlo dvanáct posílených zbrojí.“

Mladík se usmál s pohledem dítěte, které předvádí svou oblíbenou hračku. „Ach tak, hádám, že vám ještě neposlali specifikace, pane... Tohle se vám bude líbit...“

Přešel k bedně a oslovil nakladač. „Spusť bednu sem a odjisti západky, prosím.“

Brinks uslyšel, jak si Greene znovu odfrkl. Seržantovi nejspíš připadalo vtipné, že je někdo zdvořilý ke stroji, ale ignoroval ho. Byl zvědavý, o co tu jde.

Nakladač postavil bednu na zem, magnetické svorky ji s dunivým cvaknutím zajistily k podlaze, pak o krok couvl a otočil vidlice, aby je zasunul do západek v horní části bedny. K jejímu otevření pak stačilo pouze otočit a zatáhnout. Poručík Crowley uchopil uvolněnou přední část bedny. Sklopil ji dolů, ustoupil a nechal ji, aby vlastními magnety přilnula k podlaze.

Brinks k ní přistoupil, aby se podíval dovnitř, a Greene se k němu přidal.

„No ty vole,“ zamumlal Greene.

Uvnitř se nacházela asi největší bojová zbroj, jakou kdy Brinks viděl, a to už viděl skoro všechno, co se objevilo na trhu, a k tomu ještě něco navíc. Zbroj byla asi tři a půl metru vysoká, pevná jako příslovečná skála a vypadala jako vystřižená ze špatného sci-fi filmu.

„Poručíku, na vtipy nemám náladu,“ zavrčel Brinks otráveně.

Podobných jednotek už viděl spoustu, přestože většina byla menší než tahle, a pár si jich v minulosti dokonce vyzkoušel. Ani jedna nikdy nesplnila minimální nároky bojiště. Byly totiž příliš neohrabané, aby je bylo možné reálně nasadit do akce, což byl také důvod, proč se používaly menší modely.

„Není to vtip, majore,“ zatvářil se Jackson zmateně.

„Poručíku, o bojových zbrojích něco málo vím. A tahle se hned při první přestřelce, do které se dostane, svalí na zem,“ prohlásil Brinks s jistotou.

„Ne, pane,“ trval na svém Jackson a vrtěl hlavou. „Je založená na platformě NIKS. Věřte mi, majore, je pro boj navržená.“

„NIKS?“ zamumlal Greene. „Co je sakra NIKS?“

„Promiňte, seržante,“ omluvil se Crowley. „To je stále tajné-„

„Synku, povězte nám, o co tady sakra jde,“ zavrčel Brinks otráveně.

Poručík polkl a pak přikývl. „Ano, pane. NIKS je zkratka pro neurální indukční kontrolní systém. Je to stejná věc, kterou používají Archandělé a-„

„A kurva!“ vybuchl Greene. „Chcete, abychom si bodali do krku zatracené jehly? Zbláznili jste se? Vypadáme snad jako ti lítající šílenci-„

„Seržante,“ zarazil ho Brinks. Měl Greena rád, ale seržant musel vědět, kde jsou hranice.

„Ale majore!“

„Stačí,“ přitlačil Brinks a pak si zbroj prohlédl. „Pro ten systém nemáme na palubě nikoho prověřeného.“

„Teď už ano, pane,“ poplácal Crowley bednu. „Tohle je moje dítě. Aby se tadyhle serža nemusel bát, že mu budou do krku píchat jehly.“

Brinks se na poručíka zahleděl a pak čtečkou, kterou stále držel v ruce, prověřil vojákovy psí známky. Zběžný pohled na dokumenty mu stačil, aby zjistil, co potřeboval vědět. „Poručíku, zažil jste už vůbec nějakou akci?“

„No... to ne, pane. Narukoval jsem až po válce,“ přiznal Crowley. „Ale mám za sebou úplný výcvik a certifikát...“

„Proč nám prostě neposlali pár tanků?“ zeptal se Greene. „Tyhle sračky nepotřebujeme.“

„Tanky jsou příliš náročné na údržbu,“ přispěchal Crowley s odpovědí.

„A tahle věc snad ne?“

„Ne, seržante,“ opáčil Crowley pohotově. „Většina základních technologií v tomhle miláčkovi je o pár tisíc let starší než tanky. Jednoduchá hydraulika. Když se s ním bude dobře zacházet, bude fungovat bez závad sto let. A to mluvím o hlavních pohyblivých částech... Operační systém je samozřejmě špičkový a chráněný...“

„No jasně,“ zamumlal Greene, zadíval se na zbroj a zavrtěl hlavou. „Na bojišti se nikdo s ničím nepáře, chlapče.“

Brinks si zbroj unaveně prohlédl a pak zavrtěl hlavou. „Je to vaše rakev, Crowley. Můžete tu věc vytáhnout z bedny a... Sakra, seržante, najděte mu místo kam to schovat, ano?“

„Jak je libo,“ zamumlal Greene. „Polovina chlapů tady se tomu vysměje.“

Možná ano, pomyslel si Brinks, ale tobě se smějí taky. I když ne přímo do obličeje.

STANICE LIBERTY

Lagrangeův bod 4, oběžná dráha Země

Eric Weston tlačítkem otevřel dveře konferenční místnosti, kde, jak věděl, už seděl komandér Jason Alvaréz Roberts připravený neformálně prodiskutovat vojenskou nomenklaturu moderní doby. Místnost sama byla obrovská; uprostřed stál podlouhlý stůl táhnoucí se celých šest metrů od jednoho konce ke druhému. Na opačné straně spatřil Eric sedět právě Robertse.

„Komandére.“

Roberts vzhlédl a úsečně přikývl. „Kapitáne. Díky, že jste dorazil.“

„Děje se něco?“ Weston se snažil nevypadat příliš pobaveně, ale dobře tušil, co komandéra trápí. Byl samozřejmě na schůzku pozván, ale na rozdíl od Robertse měl dostatečně vysokou hodnost a důležitější povinnosti, aby mohl bez okolků odmítnout.

Obvykle strohý muž pokrčil rameny a unaveně se pousmál. „Ani ne, pane. Jen jsem si potřeboval promluvit s někým, kdo není klinicky nepříčetný.“

Eric se tiše zasmál, přisunul si židli a posadil se naproti statnému černochovi. „V čem je problém?“

„Už jste někdy byl zavřený v místnosti s pětatřiceti zástupci různých vojenských složek, kteří se vzájemně dohadovali, že právě jejich obor by měl být tím, jehož jméno a tradice tvoří základ nového odvětví?“ zeptal se znechuceně Roberts.

„To tvrdit nemůžu,“ zašklebil se Eric. „A pokud to tak mohu říct, raději si to užijte sám.“

„Ha, ha,“ pronesl kysele Roberts. „Víte, je to šílené. Nemělo by být nijak složité vybrat pitomý název pro vojenský obor.“

„Tak špatné to být nemůže...“ nadhodil Weston, přestože úšklebek na jeho tváři prozrazoval pravý opak.

„Kapitáne, mariňáci mávají tradicí a chtějí, aby se jednotky na vesmírných lodích nazývaly ,mariňáci', jak jinak.“

„Samozřejmě,“ pousmál se Weston, sám bývalý mariňák.

„Nejvyšší velitel pozemní armády argumentuje, že vesmírné lodě nemají s mořem lautr nic společného a tradice tady neplatí,“ navázal Roberts. „Jeho komise se však momentálně potýká s terminologickými rozdíly pojmů ,voják' a ,pěšák'. A popravdě řečeno, to je asi nejrozumnější z nich.“

„Ach tak.“ Eric, stále s úsměvem na rtech, se pohodlně opřel.

„Přesně. V jejich skupině byl jeden plukovník, který chtěl lodní kontingenty přejmenovat na ,rangers',“ pokračoval znechuceně Roberts.

Eric pozvedl obočí. Náhodou věděl, že Roberts je bývalý ranger, takže mu tato reakce připadala poněkud zvláštní. „Vy s tím nesouhlasíte?“

„Já a ten, kdo tomu idiotovi upravil snídani,“ odpověděl Roberts nedůtklivě a potom se na Erica pochmurně usmál. „V den, kdy měl přednést svou argumentaci, ho skolil mírný případ otravy jídlem.“

Eric zamrkal a nechápavě se zamračil. „A vy si myslíte, že to někdo udělal schválně? Proč?“

„Proč? Protože žádný hrdý voják, který nosí hnědý baret, nechce být krucinál označován za ,vesmírnýho rangera', děkuju pěkně,“ zavrčel Roberts.

Eric si nemohl pomoct. Nejprve se jen málem udusil potlačovaným smíchem, ale vzápětí přešel v plný, nevázaný chechtot.

Velitel Roberts překvapivě trpělivě čekal, až se velící důstojník pobaví na jeho účet, zatímco prsty poklepával na tvrdý kompozitový povrch stolu. Když se Eric konečně ovládl, Roberts se na kapitána jen chladně podíval.

„Už jste skončil?“

„Jo, myslím, že jo,“ odpověděl Eric, a ještě několikrát se uchechtl. „Ale musím říct, že chápu, kam míříte.“

„Mockrát děkuji,“ odtušil Roberts suše. „Nepředpokládám, že by tyhle problémy měl i zbytek armády.“

Eric pokrčil rameny. „V té či oné míře samozřejmě ano. Námořnictvo a letectvo v mnoha ohledech stály proti sobě, když sestavovaly strukturu velení Odyssey. Většinou však námořnictvo získávalo převahu čistě proto, že jejich postupy se snáze přizpůsobují.“

Roberts přikývl, ale Eric měl pocit, že něco z toho už slyšel, i když mu nejspíš unikly podrobnosti.

„To, co jsme dostali, byla tedy tak trochu splácanina, ale ne taková, s jakou se podle všeho potýkáte vy,“ připustil Eric.

„Naštěstí. Jinak bychom nepřežili naši první misi,“ souhlasil Roberts suše.

Eric pokrčil rameny. „Možná. Ale radím vám, abyste se neutopil v detailech, komandére. Věci, které se nám nedaří, doladíme za pochodu. Máme čas, abychom si své zvyklosti určili sami.“

Roberts přikývl. „Asi ano. Jen je poněkud frustrující, že se nedokážeme shodnout ani na názvu.“ Eric kvůli Robertsovi doufal, že se přes to prozatím přenesou – čekala je spousta důležitějších věcí.

„To bude to nejhorší,“ pokračoval Eric. „Jakmile se přes to přenesete, zůstanou jen drobné detaily, které je třeba řešit – jako třeba kdo komu velí.“

Roberts si všiml úsměvu na tváři svého kapitána, ale odmítl cokoli komentovat. Místo toho si jen povzdechl a přikývl.

„Doufám, že to je všechno, s čím se já osobně budu muset potýkat. Díky, že jste přišel, kapitáne.“

Eric se usmál, tentokrát méně pobaveně a více soucitně. „Není problém, veliteli. Jsem si jistý, že dříve nebo později všechno překonáte.“

Roberts přikývl a vstal; Eric ho napodobil. „Já vím. Jen mě to mezitím dožene k flašce.“ Eric tušil, že už se tak stalo.

Nedokázal odolat. „Vzchopte se, vesmírný rangere,“ pobídl ho, „vy to zvládnete.“

„Hezký den přeji, pane,“ ucedil Roberts přes zaťaté zuby.

Když Eric odcházel, dostal přes indukční komunikátor signál a prošel si zprávy. Čekal na něj vzkaz od admirálky, která ho žádala, aby se brzy s někým sešel. Jméno dotyčného chybělo, což Westona příliš nepotěšilo, ale nehodlal nadřízenou odmítnout. Schůzku potvrdil a nechal Robertse napospas jeho osobnímu peklu. Pravdou bylo, že Eric sám se v něm v minulosti ocitl nejednou, dnes byla řada na někom jiném.

WASHINGTON, DC

„Strávila jsi od svého příjezdu hodně času venku?“ zeptal se Stephen Michaels konverzačním tónem, když s Millou Chans kráčeli po přeplněné ulici.

„Ne. Jen zřídka,“ odpověděla. S ozvěnou anglického překladu nesoucí se indukční soustavou, kterou měl připevněnou k čelisti, zněl její zpěvný jazyk zvláštně. „Nejdřív to bylo kvůli bezpečnosti, ale pak se objevila spousta věcí, které bylo třeba obstarat.“

Stephen přikývl a obratně se vyhnul muži, který hovořil do civilního komunikátoru s aktivním videem, aby do něj nenarazil.

Chlapík si jich ani nevšiml, Stephen jej nechal projít mezi nimi.

Milla ho chvíli sledovala, ale Stephen jen pokrčil rameny.

„Někteří kluci by si neměli hrát s určitými hračkami,“ poznamenal mírně podrážděně. „Kdybych takhle lítal se stíhačkou, byl bych už dávno po smrti.“

Věděl, že Milla význam všech jeho slov ve skutečnosti nechápe, ale přišlo mu roztomilé, jak napodobila pokrčení ramen, zatímco pokračovali v chůzi. „Tohle je velmi... rušné město.“

Stephen se usmál, když si všiml váhavosti v jejích slovech. „Ve srovnání s vašimi městy je podstatně menší. Ale nám se tu líbí – alespoň některým z nás.“

„Vypadá to, jako by tu žila spousta lidí, ale říkali mi, že jich je jen několik milionů?“

„Jo, tak nějak.“ Stephen pokrčil rameny a pak se zamračil. „Ale nejsem si jistý kolik – samozřejmě, Washington není mým rodným městem.“

„Odkud pocházíš?“ zajímala se Milla.

„Z malého městečka v Západní Virginii,“ odpověděl Stephen s pousmáním. „Nebyl jsem tam už... no, myslím, že přes deset let.“

Když byl doma naposledy, městečko upadalo, většina válečných příjmů z laboratoří, které postavily Archanděly, vyschla, a to, co několik let platilo za rozkvétající město, se zredukovalo téměř na městečko duchů. Lidé v něm samozřejmě stále žili, jako například jeho vlastní rodina, která se tam usadila před celými generacemi a pravděpodobně tam bude žít i další generace po něm, ale spousta budov a domů zůstala opuštěných a zavřených, až to tam působilo vylidněně.

„Ty se domů nevracíš?“ Millina zvědavost se rychle změnila v údiv.

„S rodiči si příliš nerozumíme,“ pokrčil znovu rameny. „A taky jsem měl hodně práce, takže...“

„Aha,“ odpověděla tónem, který dával najevo, že tomu nerozumí, ale nehodlá na něj naléhat.

Stephen „Stephanos“ Michaels se chvíli jen tiše usmíval, pak ukázal na Washingtonův památník v dálce a vedl svou svěřenkyni davem lidí blíž.

LSAK ODYSSEA

oběžná dráha Země

Náčelnice Rachel Corrinová si odfrkla, zatímco sledovala, jak se z raketoplánu na pokyn jednoho z automatických nakladačů snáší další zásilka vybavení, určená do skladů Odyssey. Ať už zásoby pro misi zajišťoval kdokoli, nechtěl nic riskovat. Na rozdíl od prvotní mise, zaměřené na průzkum, se tentokrát Odyssea vybavila pěkně do tuhého.

Pomocí RFID bednu načetla, identifikovala ji jako další zásobník s přednabitými vysokorychlostními střelami HVM a ujistila se, že nakladač naskenoval správné informace. Pak už jen ustoupila stranou, zatímco se pomalý stroj rozjel po palubě k lodním skladům s aktuálním nákladem.

Mohlo to být horší, pomyslela si. Flotila mohla použít atomovky nebo něco podobně šíleného.

HVM byly smrtonosné, to ano, ale veškerá jejich síla spočívala čistě v kinetické energii, takže byly stejně bezpečné jako cokoli jiného na palubě a zatraceně bezpečnější než jiné zbraně.

Zrovna se chystala načíst i zbytek nákladu, aby se ujistila, že vše odpovídá položkám na seznamu, když ji vyrušil hlas z opačné strany paluby s nulovou gravitací.

„Madam!“

Corrinová se ohlédla přes rameno a zamračila se, když poznala jiného z poddůstojníků, jak na ni mává. „Co se děje, Jeffrey?“

„Tady nakladač neví, kam věci uložit.“ Ukázal na hromadu beden, které vyložil předchozí raketoplán.

Corrinová se zamračila a zavrtěla hlavou. Tohle je směšné. Líbí se mi, že nám posílají všechny tyhle věci, ale zamlouvalo by se mi víc, kdyby je označili správnými čipy.

„Co v tom je?“ zeptala se a přešla k němu.

„Vypadá to na další HVM,“ odpověděl poddůstojník. „Ale čísla pro umístění nesedí a v seznamu je nemůžu najít.“

„Paráda,“ povzdechla si Corrinová. „Budeme muset bednu otevřít a prohlédnout si obsah.“

Poddůstojník přikývl a nařídil nakladači zastavit a splnit velitelčin příkaz. Když velký stroj rozlomil pečeti, Corrinová přistoupila k bedně a otevřela jí boční stěny.

„To nejsou HVM,“ prohlásil poddůstojník, když na sebe pohlédli.

„Ani náhodou,“ povzdechla si Corrinová. „Počkej, zavolám důstojníkovi ve službě. Možná mají na můstku pro tyhle věci kód.“

K ničemu podobnému docházet nemělo, jak věděla, ale i se zázračným systémem ukládání zásob a nejpokročilejšími počítačovými sítěmi se stávaly chyby.

„Můstek? Tady náčelnice Corrinová. Potřebuji zkontrolovat sériové číslo dodávky,“ pronesla do indukčního setu. „Přesně tak. Naloženou před pár hodinami. Sériové číslo alfa devět čárka dvanáct čtyři bravo šestnáct tři dva devět... Přesně tak... Počkám.“

Zatímco čekala na potvrzení, opatrně si bednu s municí prohlížela a jen s mírnou zvědavostí zkoumala štíhlé předměty připomínající rakety. „Víš, vypadají, že by mohly být pro Archanděly.“

Poddůstojník si zbraně chvíli prohlížel a pak se poškrábal na hlavě. „No, jestli je to tak, pak jsou určitě na špatném místě.“

„Nekecej,“ odfrkla si Corrinová a pak se zarazila, když se s ní opět spojil můstek. „Ano, jsem tady.“

Přikývla a pak zavrtěla hlavou. „Dobře, uskladníme je stranou, dokud někdo nepřijde na to, k čemu tu jsou. Možná byste měli kontaktovat Archanděly, jestli jim nechybí nějaká zásilka. Tyhle věci by mohly být pro ně.“

S tím hovor ukončila a zavrtěla hlavou. „To je ale průšvih. Doručují nám sem věci, o kterých nevědí ani na můstku.“

„Co s tím uděláme?“ zeptal se poddůstojník a prohlížel si dvacet beden, které tam ležely.

„Standardní postup,“ odpověděla Corrinová trochu drsně. „Tuhle zase zapečetíme a sebereme pár mariňáků, kteří je budou hlídat, dokud nezjistíme, k čemu jsou. Jestli nedostaneme odpověď dřív, než odletí poslední raketoplán, pošleme to rovnou zpátky hlavounům a necháme je, ať si to přeberou.“

„Dobře.“

Corrinová dál munici sledovala, dokud ji poddůstojník znovu neuzavřel v bedně, a pak se vrátila ke své práci.

***

Nahoře, v hájemství důstojníků, se praporčík Lamontová prodírala mezi vzduchotěsnými uzávěry a poklopy s tabletem v ruce a počítačovým hlášením o poloze v hlavě. Její objekt zájmu u sebe neměl indukční jednotku, a tak se musela se svým člověkem spojit osobně. Nahoře před sebou zaslechla známý hlas, který na ni volal, a zrychlila tempo, aby ho dohnala.

„Hej, poručíku, jak to, že jste ještě na palubě?“

Když procházela průlezem, spatřila, jak se poručík James Amherst zastavil, aby si oblékl leteckou bundu, a otočil se po hlase. Když si všiml, že se k němu s přátelským úsměvem blíží náčelník Sittler, šéf posádky Archandělů, opětoval ho. „Právě se připravuji ke startu. A vy?“

„Mám službu, dokud nedokončíme nakládání. Za pár dní budu na Zemi.“

Amherst přikývl. „To rád slyším. Potřebujete pauzu.“

Sittler se zasmál.

„Vedeme si dobře.“

„Lepší vy než já,“ odpověděl Amherst a zapnul si zip, přestože mu nebyla zima. Chtěl ještě něco dodat, když se ozvala praporčice Lamontová.

„Náčelníku Sittlere, hledala jsem vás,“ oznámila mu lehce rozladěně.

„Promiňte, madam,“ lehce se napřímil. „Chtěl jsem se osprchovat a jít spát, takže jsem před chvílí odložil indukční soupravu. Co se děje?“

„Máme v nákladovém prostoru zásilku, která vypadá, že by mohla patřit vám, ale nemůžeme ji ztotožnit,“ oznámila mu, trochu se uvolnila a podala mu tablet.

„Vidím, že jste zaneprázdněni, takže já jdu,“ ušklíbl se Amherst, otočil se a zamířil ke dveřím, zatímco Sittler se na údaje zamračil. Odchodu kolegy si vůbec nevšiml.

„Ty kódy mi nic neříkají, madam. Vydržte chvilku, podívám se do našeho seznamu,“ povzdechl si, vylovil z kapsy na stehně vlastní tablet a vyťukal do něj řadu čísel. „Ne... Ne, to není... Vydržte...“

„Co se děje, náčelníku?“ zamračila se Lamontová.

„Mám tady zakázaný kód,“ odpověděl jí Sittler. „Mohl by to být váš záhadný balíček. Se vším tím novým vybavením, které jsme dostali, některá povolení ještě neprošla počítači. Prostě pošlu žádost – zatraceně.“ Povzdechl si a zavrtěl hlavou. „Budu se k tomu muset vrátit, madam.“

„Promiňte, že jsem vám překazila spánek, náčelníku,“ omlouvala se Lamontová a skutečně to znělo lítostivě. „Ale máte na to jen dvě hodiny; pak ty bedny pošleme zpátky, odkud přišly.“

„Rozumím, madam,“ přikývl Sittler. „Něco vymyslím.“

„Výborně, náčelníku. Pokračujte.“

STANICE LIBERTY

Lagrangeův bod 4, oběžná dráha Země

Eric vstoupil do soukromé konferenční místnosti o něco dřív, nadmíru zvědavý na důvod schůzky, na niž byl povolán. Ani admirálka neznala nic víc než místo setkání a rozkaz, aby „tam byl„.

Po několika minutách k němu přistoupil neznámý muž.

„Kapitáne,“ oslovil ho a posadil se naproti němu, „děkuji, že jste mě přijal tak narychlo.“

„Měl jsem na vybranou, pane...?“

„Říkejte mi Gordon, kapitáne,“ usmál se. Weston předpokládal, že si úsměv může dovolit, protože zjevně pracoval pro některou vládní či jinou agenturu.

„Tak tedy Gordone,“ navázal Eric pevným hlasem, „předpokládám, že bychom mohli přejít k záležitosti, která nás sem svedla?“

„Jistě, kapitáne,“ odpověděl muž, vytáhl z kufříku tablet a přejel po něm prstem. „Vlastně jsem se k tomuhle rozhovoru chystal už nějakou dobu, nicméně do něj vždycky něco zasáhlo. Vzhledem k tomu, že budete brzy odlétat, uvolnil jsem si v rozvrhu místo.“

„To mě těší,“ utrousil Eric suše. „Ale příliš mi to nepomáhá.“

Muž se pousmál.

„Kolik toho víte o Priminech?“

Eric se zarazil, chvíli slovo zpracovával a pak pokrčil rameny. „Zřejmě ne dost na to, abych v souvislosti s nimi tento termín používal.“

Muž se znovu usmál. „Inu, jde o nejbližší překlad toho, jak si sami říkají. Předpokládám, že to nezní tak rázně jako ,Kolonisté', ale zároveň to neevokuje žádný skrytý význam.“

„Asi ne.“

„Potřebujeme víc informací o jejich centrálním ,počítači', kapitáne.“

Eric pozvedl obočí. „Tak se jich zeptejte.“

„To už jsme udělali. Několikrát.“ Gordon se znovu usmál a připomněl Ericovi obzvlášť slizkého žraloka.

Úsměv neopětoval.

Gordon si odkašlal. „Víte... Upřímně řečeno, netušíme, jestli nám něco zatajují, nebo jestli v překladech prostě něco chybí. V každém případě chceme, aby se na jejich počítač někdo podíval a pokud možno zjistil, jakou roli přesně sehrává v jejich společnosti.“

„Prosím?“ zamračil se Eric.

„Kapitáne, z našich rozhovorů s velvyslancem Coruscem vyplývá, že priminská společnost je v zásadě technokratická,“ pokračoval Gordon a pak se omluvně usmál. „Proto se domníváme, že jejich centrální počítač by mohl být něco víc než jen úložiště vědomostí.“

„Jsem si vědom významu toho slova,“ odpověděl Eric a vzpomněl si na své rozhovory s Raelem Tannerem.

Bylo možné, že na tom tvrzení něco je, uvědomil si, ačkoli nechápal, jaký to celé má význam. V každém případě nezáleželo ani tak na tom, jakým stylem si ti lidé vládnou, jako spíš na tom, jestli vše funguje, jak má. Přesto musel přiznat, že i jej centrální počítač zaujal.

„Rádi bychom věděli, jak velký vliv počítač přesně má a jaké jsou jeho schopnosti.“

„Vliv?“ nerozuměl Eric. „Je to počítač – jaký vliv by mohl mít?“

„Vlastně docela velký. To je však jiná otázka. Faktem je, že si tak úplně nejsme jisti, zda je to opravdu počítač. Obávám se, že upřesněné překlady nám v tomto případě neposkytují příliš velkou míru jistoty.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Kapitáne, opravdu mě překvapujete,“ odpověděl Gordon a skutečně se tvářil překvapeně. „Informace týkající se vládnoucích struktur potenciálního spojence je klíčová informace. Díky tomu můžeme předvídat, jak bude v konkrétních situacích reagovat. To může mít zásadní význam pro zaměstnance našeho velvyslanectví.“

Eric se zarazil. „Jaké zaměstnance?“

„Nebyl jste snad informován?“

„Informován o čem?“ zeptal se a začínal být podrážděný.

„Posíláme s vámi diplomaty pro zřízení velvyslanectví, samozřejmě.“

***

Eric se usadil do pohodlného křesla v salonku, a zatímco čekal na další raketoplán na Zemi, snažil se na setkání s Gordonem zapomenout. Výhled odtud byl působivý, téměř stejně jako ten, který se mu běžně naskýtal na palubě Odyssey. Ze salonku, který si vybral, se díval na téměř dokončenou LSAK Enterprise, upoutanou ke stanici Liberty. Ten pohled ho myšlenek na Gordona rychle zbavil.

Bude to velká loď, poznal, když si prohlížel změny, které na ní byly oproti původním plánům třídy Odysseus provedeny. Některé byly patrné jen jeho zkušenému zraku, jiné by poznal téměř každý.

Pocítil až lítost, když si uvědomil, že Odyssea bude jedinou lodí své třídy, jaká kdy bude postavena. Enterprise jí byla samozřejmě podobná, ale na základě zkušeností získaných při stavbě Odyssey na ní provedli dostatek změn, aby se stala třídou sama pro sebe.

Její obytné moduly byly například větší, což mělo snížit nevolnost, kterou člověk musel občas snášet, když se na Odyssey přesouval z jedné sekce do druhé. Velká zadní „velitelská věž“ zmizela, z plánů byla vyškrtnuta, když se ukázalo, že reaktor Odyssey nedokáže v této sekci vytvořit umělou gravitaci.

Letové paluby Enterprise byly třípatrové, což Erica zaujalo, přestože to měl předpokládat, jelikož Enterprise se měla na rozdíl od multifunkční Odyssey stát specializovanou letadlovou lodí.

Vrhl letmý pohled na plány stíhaček, které měly tvořit největší část výzbroje, a musel přiznat, že na něj udělaly dojem. Plánovací komise námořnictva se rozhodla, že nevyužije původní návrh určený pouze pro vesmír a upřednostní univerzálnější víceúčelovou stíhačku.

Konstrukce určená čistě pro vesmír by ve svém prostředí byla samozřejmě účinnější, ale komise nevěřila, že budou potřeba pouze v kosmu. Většina konfliktů v pozemském prostoru se stále odehrávala na Zemi nebo alespoň přímo souvisela s pozemskými zdroji. Čistě vesmírné stíhačky by v takovém případě byly zbytečné.

Rozhodli se správně, nebo ne? přemítal Eric.

Všestrannost byla samozřejmě dobrá, ale bylo mu jasné, že Blok je teď jejich nejmenší starostí. Drasinové, ať už je vedl kdokoli, a další existující hrozby velmi rozlehlé Galaxie, v níž žili, byli mnohem nebezpečnější, a přinejmenším pokud Drasinové pronikli do atmosféry vaší planety, pak už jste prohráli polovinu bitvy.

***

Přemýšlel, jak by se nová třída lodí měla jmenovat, ale z úvah ho vyrušil dunivý hlas za jeho zády.

„Ericu! Tady jsi, ty malej šmejde!“

Ericovi se na tváři rozzářil mimovolný úsměv, otočil se i s křeslem a spatřil známou postavu, která se k němu blížila. V reakci na pronesenou urážku vyskočil do akademického pozoru a předpisově dotyčnému zasalutoval.

„Komodore!“

Komodor Gregory Wolfe se na něj zadíval a pak se jen útrpně ušklíbl, když mu nedbale pozdrav opětoval. „Přestaň, nebo si ublížíš.“

Eric Weston se pousmál a uvolnil se, když komodor popošel blíž, aby se oba muži rychle objali a poplácali se po zádech.

„Sakra, Wolfe, rád tě vidím osobně,“ usmál se Eric na starého přítele. „Nevěděl jsem, že tě z Demosu pustili.“

Komodor přikývl, když se přestali objímat, a Eric si uvědomil, že vypadá docela dobře. Stejně jako Odyssea i základna Demos měla nejspíš svá přísná pravidla povinného cvičení, která se vztahovala na všechny zaměstnance pracující v mikrogravitaci. Buď jste cvičili, nebo vás převeleli na planetu – bez výjimky.

Dokonce ani pro kapitány neexistovaly.

„Abys věděl, jsem tam správcem, ne jedním z vězňů,“ oplatil mu Wolfe úsměv. „A čeká mě volno, takže když jsem se dozvěděl, že tě mají poslat pryč, rozhodl jsem se, že si ho vyberu. Už jsi byl informován?“

Eric přikývl a zvážněl. „Jo. Několikrát.“

„Z tvého pohledu soudím, že je to spíš trest než dar,“ ušklíbl se Wolfe. „Předpokládám správně, že se chystáš letět příštím raketoplánem?“

„Je to tak,“ potvrdil mu Eric.

„Výborně. Tím jsem plánoval letět taky,“ sdělil mu komodor. „I když jsem se obával, že tě promeškám.“

„Málem se i stalo,“ přiznal Eric. „Zdržela mě schůzka s kravaťákem jménem Gordon.“

„Gordon?“ zamračil se Wolfe. „Máš na mysli Seamuse Gordona?“

„To nevím,“ pokrčil Eric rameny. „Křestní jméno mi neprozradil.“

„To by ani neudělal,“ zamračil se Wolfe. „Je to malej vyčůránek z rozvědky, kterej nemá rád svoje křestní jméno. Hnědé vlasy a oči, hákovitý nos a přiblblý úsměv, který nikdy nezmizí?“

„To na něj sedí,“ potvrdil Eric.

„Dávej si na něj pozor, kamaráde,“ varoval ho Wolfe. „Je to průšvih v laciným obleku.“

„Možná,“ připustil Eric, „ale mám být od něj pár desítek světelných let daleko. Je mi jedno, pro jakou agenturu pracuje, ale tak daleko mi nemůže házet klacky pod nohy.“

„Jednou se ale musíš vrátit domů,“ opáčil Wolfe s úsměvem.

LSAK ODYSSEA

oběžná dráha planety Země

Náčelnice Corrinová se ušklíbla, když kdesi kousek od sebe zaslechla praskot, a otočila se, aby zjistila, co se děje. Od chvíle, kdy Odyssea začala nakládat zásoby, bylo jasné, že týmy pověřené jejich ukládáním potřebují srovnat.

Náčelník Sittler se zadíval na tvář na druhé straně komunikátoru. „Ne, poslouchejte mě. Jestli do deseti minut nedostanu k těm kódům přístup, pošleme vám to zpátky. Je to jasné?“

„Ano, pane,“ odpověděla rozrušená mladá žena na druhé straně.

„Dobře. Čas běží,“ dodal a spojení ukončil.

„Problémy?“ pohlédla na něj Corrinová.

„Jen běžná byrokracie,“ povzdechl si Sittler. „Omlouvám se za ty potíže, Rachel.“

„Nic se neděje, Site,“ pokrčila Rachel rameny. „Jen ty věci odnes pryč, ano?“

Unaveně se usmál. „Jestli jsou moje, budu je mít uložené do dvaceti minut. Až mi konečně prozradí, co to je.“

„A jestli není, nebo nic neřeknou, tak to do patnácti naložím do raketoplánu,“ oplatila mu Rachel.

Oba se zasmáli, jen aby je přerušil naléhavý tón ze Sittlerova tabletu. Vytáhl jej z pouzdra na stehně a chvíli si jej prohlížel. „Takže budu...“

„Co se děje, Site?“ otázala se Rachel.

„Jsou moje, fajn. Prototypy jakýchsi nových bojových raket pro Archanděly. Asi se nahoře rozhodli, že nás nechají vyzkoušet si všechny nové hračky,“ dodal, ale nebyl si jistý, jestli z toho má radost, nebo ne.

Corrinová si odfrkla. „Myslíš, že se máš špatně? Měl bys slyšet ty nadávky, které se ozývají zespoda od mariňáků.“

„Opravdu? Co se tam stalo?“

„Nějaký byrokrat asi rozhodl, že potřebujeme větší palebnou sílu...“

„To jim nemůžu vyčítat,“ ušklíbl se Sittler.

„Ne, to asi ne,“ opáčila. „A tak nám poslali jednu obludu, zabalenou jako zbroj. Tři a půl metru vysoká, kráčí po dvou velkých nohách... obě levé, abych citovala Greena, a ovládá ho nějakej zelenáč, co mu teče mlíko po bradě.“

Sittler si odfrkl. „Au.“

„A je to ještě lepší,“ ušklíbla se Corrinová. „Zřejmě má ovládání založený na NIKS. Vypadá to, že vaši chlapi už nejsou jediní pošuci ve městě.“

Sittler ztuhl. „Cože má? No nekecej!“

„Nekecám, Site.“

„Sakra! Kapitána chytne psotník!“

„Cože? Proč?“ zatvářila se nechápavě Corrinová.

„Copak ty... ne, samozřejmě že ne. Promiň, Rachel,“ mávl Sittler rukou. „Zapomněl jsem, že většina lidí nevěnuje Archandělům takovou pozornost. Víš, že tu máme jen jednu letku?“

„Jo... No, jsou to drahý letadla.“

„Jasně, ale ne tak drahá. Než samotná výroba je těžší najít letce, schopné zvládnout ovládání pomocí NIKS,“ vysvětlil Sittler. „Za války nám vždycky chyběli piloti, přestože letadel jsme měli hromady. Kapitánovi a Stephovi se nebude líbit, když Archandělům přebere kvalifikované lidi konkurence.“

Corrinová pokrčila rameny. „Hele, je to jenom mlaďoch. Stejně by nejspíš s jedním z vašich děťátek lítat nechtěl.“

Sittler si povzdechl. „To asi ne. Stejně to ale nebude bráno moc dobře.“

„To se stává,“ řekla Corrinová a pak si odfrkla. „A teď mi to svinstvo odnes pryč z mýho skladu!“

CHEYENNE MOUNTAIN

vojenské velitelství SAK, Colorado

Komplex Cheyenne Mountain, který postavili v polovině dvacátého století, aby vydržel jaderný úder, byl už přes sto let sídlem Severoamerického velitelství pro leteckou a kosmickou obranu NORAD, než bylo na začátku války s Blokem podzemní zařízení přestavěno na společné operační velitelství pro krátce trvající protiofenzívu spojeneckých zemí.

V polovině války, kdy oběma pobřežím amerického kontinentu hrozily raketové údery, bylo do objektu v Cheyenne Mountain přesunuto velení z Pentagonu, který byl navzdory rozsáhlým podzemním bunkrům považován za snadný cíl, jelikož byly do bojů nasazeny nové střely, pronikající hluboko pod zemský povrch.

Od té doby si Konfederace udržovala a neustále zdokonalovala obranu oblasti proti balistickým a energetickým hrozbám, a horská pevnost se stala de facto hlavním velitelským centrem celé SAK.

Admirálka Gracenová se svým pobočníkem svižně procházela kamennými tunely, nevšímala si dalších lidí, kteří si také hleděli svého, a zahnula ostře doprava do velké konferenční místnosti.

„Pánové,“ kývla generálům, admirálům a různým vysoce postaveným politikům, kteří ji tam očekávali. „Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat, ale bohužel mi do toho něco vlezlo.“

„Nic se neděje, admirálko,“ pokývl jí tříhvězdičkový generál a pokynul k sedadlu. „Všichni chápeme těžkosti velení. Předala jste kapitánu Westonovi rozkazy?“

„Ano, generále. Přijal je a do dvou týdnů připraví Odysseu k opuštění soustavy,“ potvrdila Gracenová, když si na stůl rozložila věci a elegantně se usadila.

„Stejně se mi představa, že bychom tomu člověku měli dát další šanci navézt nás do ještě většího průšvihu, nelíbí,“ ozval se brigádní generál a zamračil se. „Měl jen neskutečné štěstí, že věci dopadly tak dobře, jak dopadly.“

„Všichni sdílíme vaše obavy, generále McGivensi,“ opáčil klidně muž v obleku. „Nicméně odvolat kapitána Westona z velení by v tuto chvíli nebylo rozumné.“

„Jen proto, že vaše zatracené PR oddělení z toho chlapa udělalo národního hrdinu!“ opáčil generál.

„Pánové!“ napomenul je generálporučík. „Prosím. Teď na to není ani místo, ani čas. Ať už si myslíme cokoli, všichni se jistě shodneme na tom, že potřebujeme lepší zpravodajské informace jak o Priminech, tak o jejich nepřátelích. A abychom je získali, musíme tam vyslat Odysseu.“

„Ještě pár týdnů a můžeme mít plně vybavenou a připravenou i Enterprise,“ namítl McGivens jakoby mimochodem.

„A právě těch pár týdnů si nemůžeme dovolit, Larry,“ připomněl svému mladšímu kolegovi generál Howard Sullivan. „Velvyslanec začíná mít pochopitelně obavy o průběh války a své lidi.“

McGivens se zamračil. „Pořád si myslím, že jsme ho měli nechat čekat. Přišel sem s kloboukem v ruce. Nepotřebujeme žádné jeho hračky.“

„Možná ne,“ vmísila se do hovoru Gracenová. „Nicméně jsme jich chtěli hodně. Uvědomujete si, že jen díky jejich pokrokům v medicíně se v příštích třech letech podaří účinně zabránit smrti v osmdesáti procentech případů rakoviny? A to nemluvím o omlazovací kúře, kterou vy sám, pokud vím, máte naplánovanou na příští měsíc.“

„Pár týdnů na válečné frontě nic nezmění.“

„Ne, ale znamenalo by to poslat tam novou loď, nezkušenou posádku a kapitána a očekávat, že se otrkají v potenciální válečné zóně,“ odpověděla Gracenová. „Kromě toho se kapitán Weston a jeho lidé mezi priminskými lidmi těší jisté... popularitě, pokud se dá soudit podle Corusca a jeho pobočníků.“

„Přesně tak,“ ozval se jeden z politiků. „A tu reputaci můžeme využít. Proboha, generále, velvyslanec Corusc prakticky považuje Erica Westona za zachránce svého lidu! Takový vliv se nedá koupit a je to páka k nezaplacení.“

Admirál Gracenová a oba generálové při té poznámce svorně protočili oči. Ačkoli často stáli na opačných stranách sporů, na jisté civilní vůdce měli víceméně stejný názor.

Stejně jako podobný chovali politici ke svým kolegům z armády.

DOČASNÉ KOLONIÁLNÍ VELVYSLANECTVÍ

Washington, DC

„Starší?“

„Ano, ithan?“ otázal se Corusc tiše a vzhlédl, když Cora Sienthe promluvila.

„Myslíte... věříte, pane, že se kolonie za naší nepřítomnosti Drasinům ubrání?“

Corusc si povzdechl a zanechal práce, které se věnoval. Sám často přemýšlel o tomtéž, ale nikdy si na svou otázku nedokázal odpovědět.

„Nevím,“ pronesl nakonec a mírně pokrčil rameny. „Kovárna už téměř dokončila dalších osm lodí, než všechny dostupné zdroje zaměřila na dokončení Cereku. Ostatní centrální světy si budou schopny vyrobit vlastní válečné lodě, nicméně Kovárna je z našich zařízení největší a nejlépe chráněná.“

Naklonil hlavu a pak roztáhl ruce dlaněmi vzhůru. „Jestli to bude stačit, nevím. Obávám se však, že na tom nezáleží tolik, jak si možná myslíte.“

„Cože?“ vzhlédla zmateně.

„Kdybychom zůstali doma, naše přítomnost by průběh války nezměnila,“ podotkl. „Tím, že jsme odletěli sem, tu šanci snad dostaneme. A několik týdnů je ve vesmírném měřítku bezvýznamných, dokonce i v uvažovaném kontextu současných událostí.“

Přikývla, ale vypadala nešťastně.

„Já to chápu. Jen...“

„Vím, ithan,“ přerušil ji, aby skryl vlastní bolest za falešnou formálnost. „I já bych si přál vědět, jak válka u nás doma postupuje, ale tady jí posloužíme lépe, než bychom mohli doufat tam.“

Odmlčel se, zvažoval svá další slova.

„Tihle... pozemšťané nám poskytli koncepty, ne-li skutečné plány zbraní, které by mohly snadno zvrátit průběh bojů, kdybychom je dokázali do našich lodí integrovat. Myšlenka multifrekvenčního laseru je tak jednoduchá, že měla být našim konstruktérům už dávno jasná. Jejich energetická obrana je také geniálním konceptem; mnohem jednodušší a méně energeticky náročná než naše vlastní štíty, a přitom mnohem účinnější.

Když už nic jiného, ithan,“ dodal, „tak jen tyto vynálezy dokáží naše světy zachránit.“

Přikývla a zadívala se z okna na noční oblohu. „Budu ráda, až se zase vrátím domů.“

„Já také.“

LSAK ODYSSEA

Sluneční soustava

Kapitán Eric Weston se usadil za velitelskou konzolí, zatímco mohutná loď hučela energií, aby se vydala na dlouhou, namáhavou cestu z gravitační studny Slunce. Nabírala kurz k Saturnu, stejný jako při své první výpravě mimo soustavu, aby se před posledním úsekem k heliopauze setkala s LSAK Indigo kvůli doplnění paliva.

Poručík Daniels naplánoval kurz čítající čtyři skoky, které je přenesou něco málo přes sto světelných let daleko, než se Odyssea objeví v soustavě Ranquil, svém konečném cíli, a tak Ericovi nezbývalo než čekat. Přesto se přistihl, že si znovu prochází lodní seznam a kontroluje všechny zásoby, které si vybrali během příprav na misi.

Kromě prototypů zbraní, u nichž Eric nevěděl, zda z nich má mít radost, nebo nikoli, přibrali i pár nových softwarových modulů pro detekci života, které byly údajně zkalibrovány, aby dokázaly vyhledávat Drasiny. To se mohlo hodit, i když povětšinou bylo poměrně snadné odhalit je zavčas i navzdory počítačovému softwaru, který s oblibou trval na tom, že nejsou živí.

„Volá nás Indigo, kapitáne.“

Eric se napřímil a přikývl. „Spojte ji.“

„Rozkaz.“

Projekce problikla a z velké obrazovky na něj rázem shlížel velitel tankeru.

„Zdravím vás, kapitáne.“

Weston se usmál. „I já vás.“

„Vidím, že tentokrát jste tady včas.“

„Občas se zadaří,“ opáčil. „Jste připraveni na tankování?“

„Je to naše práce, Odysseo,“ odpověděl kapitán tankeru. „I když obvykle kvůli tomu nemusíme létat tak daleko.“

Eric pokynul kormidelníkovi. „V příštích... osmnácti minutách s vámi srovnáme kurz.“

„Budeme vás čekat. Indigo konec.“

Obrazovka opět ukázala hvězdnou prázdnotu. Eric si na panelu udělal několik poznámek a pak počítačové rozhraní odsunul.

„Řiďte se zadanými údaji, pane Danielsi.“

„Rozkaz.“

Weston se pohodlně uvelebil v křesle, zaposlouchal se a vnímal, jak kolem něj loď spokojeně přede. Bez ohledu na to, co tam venku objeví tentokrát, bylo příjemné být zpátky v prostředí, pro něž byla Odyssea postavena. V porovnání s jednáními na velitelství mu čerň vesmíru připadala podivně uklidňující.

***

Rachel Corrinová měla také dobrou náladu.

Líbilo se jí stát uvnitř letící lodi, přestože jí chvíli trvalo, než si zvykla na výrazné rozdíly mezi Odysseou a loďmi, na kterých sloužila dříve. Teď ji však téměř nepostřehnutelný náboj, kterým jí generátory antihmotnostního pohonu šimraly pokožku, a jemné dunění lodních reaktorů, nesoucí se palubou, uklidňovaly.

Připadala si jako doma.

Když se na ni před necelými devíti měsíci poprvé nalodila, představovala Odyssea jeden velký chaos. Posádka byla změtí sice skvělých, ale dosud nesehraných lidí. Chyběl jí pocit rodiny, který existoval ve skutečně skvělé posádce.

Ega a protichůdné návyky integraci ztěžovaly, Rachel byla ale přesvědčena, že měli štěstí na kapitána, a když došlo na lámání chleba, dokázali táhnout za jeden provaz a utvářet historii. Něco, na co by mohli být pyšní ve všech ohledech, říkala si. Spousta kapitánů by to po prvním kontaktu s Drasiny zabalila, a možná i s vynikajícím odůvodněním.

Určitě by nezůstali až do konce, kdy proti nim stála přesila v poměru šest ku jedné, a už vůbec ne kvůli lidem, které neznají a vůči nimž nenesou žádnou odpovědnost.

A nejspíš by i udělali dobře.

Přestože by to nebylo správné.

Kapitán Weston učinil morální rozhodnutí, které přehlasovalo to, co mu určovaly jeho povinnosti. Na světě existovalo zatraceně málo lidí, kteří by se k něčemu takovému odhodlali, a o poznání méně těch, kteří by z toho s podobnými postoji vyšli s nedotčenou kariérou.

Náčelnice se kvůli tomu všemu cítila pěkně samolibě.

Dobrý kapitán byl jedna věc, a jistě důležitá, ale šťastný kapitán, inu, to byl někdo, za koho se mohla postavit každá posádka.

***

„Hej, Jacksone!“

Poručík Jackson Crowley přerušil práci a ohlédl se za hlasem.

„Ano, seržante, co pro vás můžu udělat?“

Seržant Greene a tři další se k němu blížili charakteristickou chůzí lidí v magnetických botách.

„Poručíku,“ ozval se jiný muž s frčkami desátníka, „doufali jsme, že nám ukážete svou novou hračku.“

Crowley si skupinku ostražitě prohlížel a snažil se odhadnout její záměry. Rozhodně mu nevadilo vysvětlovat, jak zbroj EXO-12 funguje jakožto součást týmu kombinovaných jednotek, ale neměl chuť poslouchat moudra, jakými ho předtím častoval Greene.

Nakonec však vzdychl a přikývl.

„Jistě. Pojďte za mnou.“

Pokud by během jejich letu přece jen došlo k pozemní akci, budou muset spolupracovat jako tým. A i když instruktáž, kterou vložil do počítače, měli k dispozici všichni, bylo lepší získat v tomto ohledu náskok.

Smůlou ovšem bylo, že s EXO-12 nebylo možné pořádně cvičit na palubě lodi.

Sestoupil ze svého bidýlka na deaktivované zbroji a vytáhl kabely z programovacího zařízení. Aby mohl zkontrolovat základní naprogramování a provést několik úprav, musel zbroj připojit fyzicky, což bylo ve světě bezdrátového připojení čistě bezpečnostním opatřením. Byl s úpravami, které na senzorových kódech provedl, téměř spokojen.

„EXO-dvanáctka,“ mávl rukou na impozantní stroj, „je z velké části stejná jako vaše běžné bojové zbroje, takže se nenechte příliš zastrašit její velikostí.“

„Je skoro dvakrát tak velká, kurva,“ poznamenal někdo a podíval se na „hlavu“ zbroje. „Je to chodící tank!“

„Ne, je to zbroj,“ opravil ho Crowley. „Řídicí systémy pro ovládání kráčejících tanků – zatím nemáme.“

„Zatím?“

„To si děláte prdel.“

„V čem je rozdíl?“

Jackson se soustředil jen na poslední otázku. „Rozdíl je v tom, že v tanku sedíte a řídíte ho. EXO-dvanáct nosíte na sobě. Tak může každý operátor využít vlastní cit pro rovnováhu, spolu s vnitřními gyroskopy, a ovládání je intuitivnější.“

„O jaké taktické reakci vlastně mluvíme?“

Jackson se zatvářil překvapeně a rozhlédl se, aby našel mluvčího. Byl jím jiný poručík, kterého nepoznával. „Dobrá otázka...?“

„Bermont,“ představil se Sean Bermont. Vyslovil své jméno s francouzským přízvukem, t na konci nezněle. „Sean Bermont.“

„Inu, poručíku Bermonte,“ pokývl mu Crowley, „EXO-dvanáct má nejmodernější rozhraní, které vychází ze systémů páté generace bojových zbrojí. Nejsem si ale jistý, jestli vám je už poskytli?“

Zavrtěli hlavami.

„Stále používáme rozhraní a optiku čtvrté generace,“ odpověděl Bermont.

„Dobrá, pak nebude příliš těžké vysvětlit vám odlišnosti. Na rozdíl od systémů čtvrté generace je optika páté zpracovávána palubním počítačem tak, abyste měli neustálý třistašedesátistupňový rozhled.“

„To zvládají i naše zbroje,“ namítl Greene.

„Ovšem ne za všech okolností, seržante,“ usmál se Jackson. „Operátor si může prohlédnout celý třistašedesátistupňový obraz najednou, místo aby počítač přiděloval priority cílům, které jsou mimo váš bezprostřední zorný úhel.“

Greene zavrtěl hlavou. „Z toho musí bolet hlava.“

„Není to tak hrozné, když si na to zvyknete, seržante,“ pokrčil Jackson rameny. „Předních devadesát stupňů se zobrazuje v reálném čase a s reálným zobrazením, zatímco zbytek okruhu sledujete ve stále více komprimovaném režimu periferního vidění. Zpočátku je to trochu jako dívat se do tunelu, než si na systém zvyknete.“

„Skvělé. Permanentní tunelové vidění,“ ušklíbl se Greene. „A to je dobře?“

„Podle našich studií to zlepšuje reakční dobu o dvacet osm procent,“ odpověděl Crowley. „Jen mi dělá starosti, jak si senzory poradí s mimozemskými cíli. Když programovali zaměřovací software, s touto možností si zrovna hlavu nelámali.“

Bermont pokrčil rameny. „Tím bych se zase tolik netrápil. Ale jestli chcete získat opravdu dobrý technický názor na Drasiny z první ruky, promluvil bych si se Savoyem.“

Ostatní muži souhlasně přikývli.

„Se Savoyem?“

„Poručíkem Savoyem. Se svou partou šprtů zvládají spoustu našich specializovaných misí,“ vysvětlil Greene. „Je to ten typ chlapa, se kterým si musíte promluvit, když máte dotaz ohledně těch potvor a o tom, jak budou vypadat na obrazovce vašeho počítače.“

Crowley přikývl. „Pak si s ním promluvím.“

***

Weston byl více než připravený učinit další krok. Tankování zabralo několik hodin; naplnění obrovských nádrží Odyssey kapalným vodíkem byl dlouhý a náročný proces. Celá posádka při něm doslova poskakovala netrpělivostí, a tak byl vděčný, že let k heliopauze trval už jen několik hodin a brzy dorazili do přechodového pásma.