Obsah

Křížový král

I.

II.

III.

IV.

V.

Tvář Heleny

I.

II.

III.

Smrt na Nilu

Utonulá

I.

II.

Dvojí stopa

I.

II.

III.

Impas na krále

Plodná neděle

Vosí hnízdo

Případ domovnice

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

Muž v mlze

I.

II.

Případ zbohatlé ženy

Květ magnolie

Detektivové lásky

Srdeční záležitosti

Agatha Christie

Zločinné
Vášně

Smrtící srdeční záležitosti

KALIBR

Přeložily Michala Marková, Jana Ohnesorg, Hana Petráková, Lenka Uhlířová a Veronika Volhejnová

A Deadly Affair

Copyright © 2022 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, MARPLE, TOMMY AND TUPPENCE, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2023.

Translation entitled ZLOČINNÉ VÁŠNĚ

Copyright © 2023 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9042-3

Křížový král

I.

„Pravda,“ podotkl jsem a odložil Daily Newsmonger, „bývá podivnější než romány.“

Patrně to nebyla poznámka z nejoriginálnějších. Mého přítele Poirota zřejmě popudila. Mužíček naklonil oválnou hlavu na stranu, opatrně si smetl z pečlivě vyžehlených kalhot neexistující smítko a prohlásil: „Jaká hloubka! Jaký to myslitel, můj přítel Hastings!“

Nedal jsem najevo sebemenší roztrpčení nad tímto nevyžádaným sarkasmem a poklepal jsem na odložený arch.

„Četl jste dnešní ranní noviny?“

„Četl. A když jsem je přečetl, znovu jsem je symetricky složil. Nehodil jsem je s žalostným nedostatkem řádu a metody na zem, jak jste to udělal vy.“

(Tohle je na Poirotovi to nejhorší. Řád a Metoda jsou jeho božstva. Dokonce jim připisuje veškeré své úspěchy.)

„V tom případě jste tedy četl zprávu o smrti Henryho Reedburna, toho producenta. Právě ta mě přiměla k mé poznámce. Nejen že je pravda podivnější než romány – je i dramatičtější. Jen si představte Oglanderovy, tu solidní středostavovskou anglickou rodinu. Otec, matka, syn, dcera, typická domácnost, jakých jsou po celé zemi tisíce. Hlava rodiny jezdí každý den do města, žena pečuje o domácí krb. Vedou naprosto klidné a skrznaskrz monotónní životy. Včera večer seděli doma ve Streathamu, v úpravném předměstském obýváčku své vilky Sedmikráska, a hráli bridž. Najednou se bez varování rozletí francouzské okno a do pokoje se vpotácí žena. Na šedých saténových šatech má rudé skvrny. ‚Vražda!‘ vykřikne a pak se v mdlobách zhroutí na zem. Možná v ní podle fotografií poznali Valerii Saintclairovou, slavnou tanečnici, která si nedávno podmanila celý Londýn!“

„Takto výmluvně se vyjadřujete vy, nebo Daily Newsmonger?“ vyzvídal Poirot.

„V Daily Newsmongeru pospíchali, aby mohli dát noviny do tiskárny, takže se omezili na holá fakta. Ale mě dramatické možnosti toho příběhu okamžitě udeřily do očí.“

Poirot zamyšleně přikývl. „Kdekoliv něco ovlivňuje lidská povaha, tam se odehrává drama. Ale pozor – nemusí to být vždy přesně tam, kde si myslíte. Pamatujte na to. Mě ovšem ten případ také velice zajímá, protože je pravděpodobné, že s ním budu mít co do činění.“

„Skutečně?“

„Ano. Dnes ráno mi zavolal jistý gentleman a sjednal si se mnou schůzku jménem prince Paula z Mauránie.“

„Ale jak to spolu souvisí?“

„Vy jste si nepřečetl váš roztomilý anglický bulvár. Takové ty noviny s divnými historkami, ‚ptáčkové si štěbetají‘ a ‚už i myšky by chtěly vědět‘… Podívejte.“

Jel jsem očima po odstavci za jeho krátkým buclatým prstíkem. „…chovají k sobě cizí princ a slavná tanečnice skutečně náklonnost? A zamlouvá se dámě nový diamantový prsten?“

„A nyní abychom dokončili vaše tak dramatické vyprávění,“ řekl Poirot. „Vzpomínáte, slečna Saintclairová právě omdlela v obývacím pokoji ve vile Sedmikráska.“

Pokrčil jsem rameny. „Následkem prvních slov, které ze sebe mademoiselle vypravila poté, co se probrala, vyběhli oba mužští členové Oglanderovy rodiny ven, jeden, aby k dámě, která zjevně utrpěla strašlivý šok, zavolal lékaře, druhý na policejní stanici – kde vylíčil svůj příběh a pak doprovodil policii do Mon Désir, páně Reedburnovy výstavné vily situované nedaleko Sedmikrásky. Tady nalezli známého muže, který se mimochodem těšil poněkud pochybné pověsti, jak leží na zemi v knihovně a temeno hlavy má roztříštěné jako skořápku vejce.“

„Nenechal jsem vás předtím domluvit,“ pravil Poirot laskavě. „Prosím za… á, zde je monsieur le prince!“

Náš vznešený návštěvník se nechal ohlásit coby hrabě Feodor. Byl to cizokrajně, netrpělivě vyhlížející vysoký mladík s nevýraznou bradou, charakteristickými rty rodu Mauranbergů a horečnatýma očima fanatika.

„Pan Poirot?“

Můj přítel se uklonil.

„Jsem ve strašlivých nesnázích, pane, ve větších, než jsem schopen popsat –“

Poirot mávl rukou. „Já rozumím vaší úzkosti. Slečna Saintclairová je vám velmi drahou přítelkyní, není-liž?“

Princ odpověděl prostě: „Rád bych z ní učinil svou ženu.“

Poirot se v křesle narovnal a vytřeštil oči.

Princ pokračoval: „Nebyl bych v naší rodině první, kdo uzavřel morganatický sňatek. I můj bratr Alexandr se císaři vzepřel. Dnes je jiná doba, už nás nesvazují staré kastovní předsudky. Mimochodem – slečna Saintclairová pochází téměř z mé společenské vrstvy. Slyšel jste narážky na její rodinnou historii?“

„O jejím původu se vypráví mnoho romantických zkazek – u slavných tanečnic nic neobvyklého. Slyšel jsem, že je dcerou irské posluhovačky, ale i to, že její matkou je ruská velkovévodkyně.“

„Ta první historka je samosebou nesmysl,“ pravil mladý muž. „Ta druhá je ovšem pravdivá. Alespoň tolik mi Valerie, jež je vázána slibem mlčení, naznačila. Kromě toho to tisícerým způsobem nevědomky dokazuje. Já v dědičnost věřím, monsieur Poirote.“

„Já také věřím v dědičnost,“ odpověděl Poirot zamyšleně. „Už jsem se v souvislosti s ní setkal s mnohými podivnostmi – moi qui vous parle… Ale k věci, monsieur le prince. Co ode mě žádáte? Čeho se obáváte? Mohu mluvit svobodně, že? Pojí snad něco mademoiselle Saintclairovou se spáchaným zločinem? Reedburna samozřejmě znala, že?“

„Ano. Tvrdil, že ji miluje.“

„A ona?“

„Ona k tomu neměla co říci.“

Poirot se na něj zvědavě zadíval. „Měla nějaký důvod mít z něj strach?“

Mladý muž zaváhal. „K jednomu incidentu došlo. Znáte Zaru, tu jasnovidku?“

„Ne.“

„Je báječná. Měl byste si k ní někdy zajít. Valerie a já jsme u ní byli minulý týden. Vykládala nám karty. Valerii předpovídala potíže – kupící se mračna; pak otočila poslední kartu – říká se jí ‚klíčová karta‘. Byl to křížový král. A řekla Valerii: ‚Dejte si pozor. Je tu muž, který vás má v moci. Vy se ho bojíte – jste jeho vinou ve velkém nebezpečí. Víte, o kom mluvím?‘ Valerie byla bledá jako křída. Přikývla a řekla: ‚Ano, ano, vím.‘ Krátce nato jsme odešli. To poslední, co Zara Valerii řekla, bylo: ‚Dejte si pozor na křížového krále. Hrozí vám nebezpečí!‘ Zeptal jsem se na to Valerie. Nechtěla mi odpovědět – ujišťovala mě, že se nic neděje. Ale teď, po včerejšku, jsem si více než jistý, že ten Valeriin křížový král byl Reedburn a že právě on byl tím mužem, z něhož měla strach.“

Princ se náhle odmlčel. „Teď už je vám jasné, jak mě rozrušilo, když jsem dnes ráno otevřel noviny. Že by snad Valerie v záchvatu šílenství… ne, to není možné!“

Poirot vstal z křesla a vlídně poplácal mladého muže po rameni. „Nerozčilujte se tím, já vás prosím. Nechte to v mých rukou.“

„Pojedete do Streathamu? Předpokládám, že tam Valerie ještě je – v Sedmikrásce, ochromena šokem.“

„Pojedu tam neprodleně.“

„Už jsem přes velvyslanectví vše zařídil. Máte volný přístup kamkoliv.“

„Tak tedy vyrazíme – doprovodíte mě, Hastingsi? Au revoir, monsieur le prince.“

II.

Mon Désir byla výjimečně krásná, velmi moderní a příjemná vila. Od silnice k ní vedla krátká příjezdová cesta a za domem se rozkládala nádherná několikaakrová zahrada.

Když jsme se odvolali na prince Paula, majordomus, který otevřel dveře, nás ihned dovedl na místo tragédie. Knihovna byla úchvatná místnost, která se táhla po celé délce domu zepředu dozadu a s oknem na obou koncích. Jedno vedlo na příjezdovou cestu, druhé do zahrady. Tělo leželo ve výklenku druhého okna. Odvezli ho teprve před chvílí, když policie ukončila ohledání místa činu.

„To je k zlosti,“ prohodil jsem k Poirotovi. „Kdo ví, kolik stop asi zničili?“

Můj malý přítel se usmál. „No tak! Jak často vám budu muset opakovat, že stopy přicházejí zevnitř? Řešení každé záhady leží v malých šedých buňkách mozkových.“

Otočil se k majordomovi. „Předpokládám, že kromě těla se nikdo ničeho v pokoji nedotkl, že?“

„Ne, pane. Je to tu přesně tak, jako když včera v noci přijela policie.“

„A teď tyto závěsy. Vidím, že se dají zatáhnout přesně přes okenní výklenek. Na druhém okně jsou stejné. Byly zataženy včera v noci?“

„Ano, pane. Zatahuji je každý večer.“

„Reedburn je tedy musel roztáhnout sám?“

„Zřejmě ano, pane.“

„Bylo vám známo, že by váš pán včera večer očekával návštěvu?“

„Nic takového neříkal. Ale dal nám pokyn, abychom ho po večeři nevyrušovali. Víte, z knihovny vedou dveře na boční vnější terasu. Tudy sem mohl pustit kohokoliv.“

„Míval to ve zvyku?“

Majordomus si diskrétně odkašlal. „Domnívám se, že ano, pane.“

Poirot přešel k dotyčným dveřím. Byly odemčené. Prošel na terasu, která vpravo končila u příjezdové cesty, vlevo se pak tyčila cihlová zeď.

„Tam je sad, pane. Kousek dál je branka, která do něj vede, ale ta se vždycky v šest zamyká.“

Poirot přikývl a vrátil se do knihovny. Majordomus ho následoval.

„Slyšel jste včera při oněch večerních událostech něco?“

„Krátce před devátou jsme z knihovny zaslechli hlasy, pane. Ale to nebylo nic neobvyklého, zvlášť proto, že bylo slyšet i nějakou dámu. Jakmile jsme se pak všichni přesunuli do místnosti pro služebnictvo, která je přesně na opačné straně domu, už jsme samozřejmě neslyšeli nic. A pak kolem jedenácté přijela policie.“

„Kolik hlasů jste slyšeli?“

„To vám neřeknu, pane. Já si všiml jen toho ženského.“

„Aha!“

„Prosím za prominutí, ale jestli chcete mluvit s doktorem Ryanem, je stále ještě v domě.“

Upozornění jsme s radostí vzali na vědomí. Za několik minut se k nám již připojil doktor Ryan, usměvavý pán středního věku, a poskytl Poirotovi veškeré požadované informace. Reedburn ležel u okna hlavou k mramorové okenní sedačce. Na hlavě měl dvě rány, jednu mezi očima, tu druhou, smrtelnou, na temeni.

„Ležel na zádech?“

„Ano. Je to tady vidět.“ Lékař ukázal na drobnou tmavou skvrnu na podlaze.

„Nemohl roztříštění zadní strany hlavy způsobit jeho dopad na zem?“

„To je vyloučeno. Ať už bylo vražedným nástrojem cokoliv, proniklo to až do lebky.“

Poirot se zamyšleně díval před sebe. V obou okenních výklencích bylo z mramoru tesané sedátko, jehož područky byly opracovány do podoby lvích hlav. Poirotovi se rozsvítily oči. „Předpokládejme, že padl nazad na tuto vyčnívající lví hlavu a odtud sklouzl na zem. Nezpůsobilo by toto takovou ránu, jakou popisujete?“

„Ano, způsobilo. Ale vzhledem k úhlu, v jakém ležel, tahle teorie neodpovídá skutečnosti. A mimoto by na mramoru sedátka nutně musely zůstat krvavé stopy.“

„Leda že by je někdo umyl?“

Lékař pokrčil rameny. „To není moc pravděpodobné. Snažit se, aby nehoda vypadala jako vražda, by nikomu nepomohlo.“

„Správně,“ podvolil se Poirot. „Myslíte, že některá z ran by mohla být zasazena ženou?“

„Tak to téměř nepřipadá v úvahu. Patrně máte na mysli mademoiselle Saintclairovou, že?“

„Dokud si nebudu jist, nebudu mít na mysli nikoho konkrétního,“ opáčil Poirot klidným hlasem.

Obrátil pozornost k otevřenému francouzskému oknu a lékař pokračoval: „Tudy mademoiselle Saintclairová uprchla. Mezi stromy zahlédnete vilu Sedmikráska. Na silnici u předního vchodu je samozřejmě spousta domů, které jsou blíž, ale Sedmikráska, přestože je trochu daleko, je shodou okolností jedinou budovou viditelnou z této strany domu.“

„Děkuji vám za laskavost, pane doktore,“ řekl Poirot. „Pojďte, Hastingsi, vydáme se po stopách mademoiselle.“

III.

Poirot kráčel přede mnou zahradou, železnou brankou ven, pak přes nevelký pruh trávníku a zahradní branou k Sedmikrásce, což byl neokázalý domek s asi půlakrovým pozemkem. Krátké schodiště vedlo k francouzskému oknu. Poirot k němu pokynul hlavou.

„Mademoiselle Saintclairová vešla tudy. Nás neomlouvá naléhavost situace, a tak bude lépe, půjdeme-li hlavním vchodem.“

Otevřela nám služebná, která nás uvedla do salonu a vydala se najít paní Oglanderovou. V pokoji se od včerejšího večera zjevně nic nezměnilo. V krbu zůstal popel, uprostřed stál bridžový stolek s vyloženými kartami tichého hráče a odhozenými listy. Místnost byla poněkud přeplněná ozdobnými cetkami a na zdech se vyjímalo množství rodinných portrétů, které se navzájem trumfovaly v ošklivosti.

Poirot na ně hleděl shovívavěji než já a zlehka narovnal jeden či dva, které visely o chloupek nakřivo. „La famille, to je silné pouto, nemyslíte? City, které nahrazují krásu.“

Přitakal jsem. Oči jsem právě upíral na skupinku zahrnující gentlemana s licousy, dámu s vysokým kokrhelem, podsaditého, dobře stavěného hocha a dvě děvčátka nazdobená značně přehnaným množstvím mašlí. Usoudil jsem, že jde o starší obrázek rodiny Oglanderových, a se zájmem jsem si ho prohlížel.

Dveře se otevřely a dovnitř vešla mladá žena. Tmavé vlasy měla pečlivě upravené, oblečená byla v kabátku nevýrazné barvy a tvídové sukni.

Zkoumavě si nás prohlížela. Poirot k ní vykročil. „Slečna Oglanderová? Omlouvám se za rušení – zvláště potom, čím jste si prošli. Celá ta aféra musela být velice rozčilující.“

„Skutečně nás to vyvedlo z míry,“ připustila mladá dáma opatrně. Napadlo mě, že je zřejmě zbytečné plýtvat na slečnu Oglanderovou dramatickými prvky, že její nedostatek představivosti předčí jakoukoliv tragédii. Tento dojem mi potvrdila, když pokračovala: „Omlouvám se za to, v jakém je tenhle pokoj stavu. Služebnictvo je z toho všeho celé pryč.“

„Zde jste tedy včera večer seděli, n’est-ce pas?“

„Ano, po večeři jsme hráli bridž, když –“

„Promiňte – jak dlouho jste hráli?“

„Tedy –“ Slečna Oglanderová zauvažovala. „To vám neřeknu. Podle mě se to stalo někdy kolem desáté. Odehráli jsme několik partií.“

„A vy jste seděla kde?“

„Čelem k oknu. Hrála jsem s maminkou a právě jsem hlásila jeden bez trumfů. V tu chvíli se zničehonic rozlétly dveře a do pokoje se vpotácela slečna Saintclairová.“

„Poznala jste ji?“

„Její tvář mi byla lehce povědomá.“

„Dosud tu je, že?“

„Ano, ale nechce s nikým mluvit. Pořád ještě je značně vyčerpaná.“

„Myslím, že se mnou chtít mluvit bude. Vyřídíte jí prosím, že jsem tu na přímou žádost prince Paula z Mauránie?“

Vytušil jsem, že zmínka o princi slečnu Oglanderovou z jejího neotřesitelného klidu vytrhla. Z pokoje ale odešla bez dalších řečí a téměř okamžitě se vrátila s tím, že nás mademoiselle Saintclairová přijme ve svém pokoji.

Následovali jsme ji nahoru a do prostorné ložnice. Na pohovce u okna ležela žena. Když jsme vešli, obrátila se k nám. Rozdíl mezi těmi dvěma bytostmi mě okamžitě udeřil do očí, a to tím spíš, že rysy a barvou vlasů a očí si nebyly nepodobné – ale jaký to kontrast! Každý pohled, každé gesto Valerie Saintclairové bylo zosobněné drama. Jako by přímo vyzařovala romantickou atmosféru. Halil ji červený flanelový župan – oděv vpravdě domácký; ale kouzlo její osobnosti ho obdařilo exotickým přídechem, takže působil jako zářivá orientální róba.

Upřela velké, temné oči na Poirota.

„Posílá vás Paul?“ Její hlas souzněl s jejím zevnějškem – byl sytý a unylý.

„Ano, mademoiselle. Jsem tu v jeho i vašich službách.“

„Co chcete vědět?“

„Vše, co se odehrálo včera večer. Ale vše!“

Znaveně se usmála.

„Myslíte, že bych mohla lhát? Nejsem hloupá. Vím dobře, že nedovedu nic utajit. Ten mrtvý muž znal jedno mé tajemství. Vyhrožoval mi. Kvůli Paulovi jsem se s ním snažila dohodnout. Nemohla jsem riskovat, že Paula ztratím… Teď, když je mrtev, už mi nic nehrozí. Ale přes to přese všechno jsem ho nezabila.“

Poirot s úsměvem zavrtěl hlavou. „Není třeba mi to říkat, mademoiselle. Teď mi vyprávějte, co se odehrálo včera v noci.“

„Nabídla jsem mu peníze. Zdálo se, že je ochoten se se mnou dohodnout. Sjednal si se mnou schůzku na devátou večer. Měla jsem přijet do Mon Désir. Znala jsem to tam; už jsem tam předtím byla. Měla jsem bočním vchodem vejít do knihovny, aby mě nevidělo služebnictvo.“

„Promiňte, mademoiselle, ale neměla jste strach odvážit se tam v noci sama?“

Zdálo se mi to, nebo odpověděla až po krátkém zaváhání?

„Snad. Ale nebylo koho požádat, aby šel se mnou. A já byla zoufalá. Reedburn mě vpustil do knihovny. Ach, ten strašný člověk! Jsem ráda, že je po smrti! Hrál si se mnou jako kočka s myší. Utahoval si ze mě. Žadonila jsem, prosila na kolenou. Nabídla jsem mu své šperky. Všechno marně. Pak si stanovil podmínky. Patrně uhodnete, jaké. Odmítla jsem. Řekla jsem mu, co si o něm myslím. Křičela jsem na něj. On se jen tiše usmíval. A když jsem pak konečně zmlkla, ozval se zpoza závěsu u okna zvuk… Slyšel ho také. Došel k závěsům a prudce je rozhrnul. Schovával se tam nějaký muž – vypadal strašně, jako nějaký tulák. Udeřil Reedburna. Pak ho udeřil ještě jednou a Reedburn se skácel. Tulák mě popadl rukou od krve. Vytrhla jsem se mu, vyklouzla jsem francouzským oknem ven a utíkala jako o život. Pak jsem si všimla, že se v tomhle domě svítí, a vrazila jsem sem. Žaluzie byly vytažené a já viděla, že uvnitř někdo hraje bridž. Do pokoje jsem se téměř skácela. Podařilo se mi ze sebe vypravit jen: ‚Vražda!‘ a pak všechno zčernalo –“

„Děkuji, mademoiselle. Pro vaši nervovou soustavu to musel být ohromný šok. A k tomu tulákovi – mohla byste ho popsat? Pamatujete si, co měl na sobě?“

„Ne – seběhlo se to strašně rychle. Ale toho člověka bych poznala kdekoliv. Jeho tvář se mi vpálila do mozku.“

„Jen ještě jednu otázku, mademoiselle. Byly závěsy na onom druhém okně, na tom, které vede na příjezdovou cestu, zatažené?“

Tanečnici se poprvé na tváři objevil zmatený výraz. Snažila se rozpomenout.

„Eh bien, mademoiselle?“

„Myslím – jsem si skoro jistá – ano, téměř určitě! Nebyly zatažené.“

„To je zvláštní, jelikož ty druhé byly. To nevadí. Nemá to, odvažuji se říci, valného významu. Zůstanete zde dlouho, mademoiselle?“

„Lékař si myslí, že zítra už budu schopná vrátit se do města.“ Rozhlédla se po místnosti. Slečna Oglanderová už odešla. „Tihle lidé jsou velmi milí – avšak nejsou z mého světa. Jsou mnou šokovaní! A já zase – tedy, nemám bourgeoisie příliš v lásce.“

V těch slovech zaznívala stopa hořkosti.

Poirot přikývl. „Já rozumím. Doufám, že jsem vás svými otázkami příliš neznavil.“

„Vůbec ne, monsieur. Jen jsem strachy bez sebe, aby se Paul všechno dozvěděl co nejdřív.“

„Pak vám popřeji hezký den, mademoiselle.“

Když Poirot vycházel z pokoje, zarazil se a vrhl se k lakovým střevíčkům. „Ty jsou vaše, mademoiselle?“

„Ano, monsieur. Právě je vyčistili a přinesli mi je.“

„Ach,“ pravil Poirot, když jsme scházeli ze schodů. „Zvláštní, že je služebnictvo do čištění bot tak žhavé, když zapomnělo i na krb. Tak tedy, mon ami, nejprve mi připadalo, že tu je jeden či dva zajímavé body, ale obávám se, nesmírně se obávám, že musíme tento případ prohlásit za skončený. Vše se zdá být zcela jasné.“

„A vrah?“

„Tuláky Hercule Poirot nestíhá,“ prohlásil můj přítel pateticky.

IV.

Slečna Oglanderová se s námi sešla v hale. „Kdybyste chviličku počkali v pokoji, maminka by si s vámi ráda promluvila.“

Pokoj byl stále ve stejném stavu. Poirot mimoděk sebral karty a začal je svýma drobnýma, pečlivě upravenýma rukama míchat.

„Víte, co si myslím, příteli?“

„Ne,“ opáčil jsem dychtivě.

„Myslím, že slečna Oglanderová udělala chybu, když hlásila jeden bez trumfů. Měla hrát tři piky.“

„Poirote! To už přeháníte.“

„Mon Dieu, nemohu přece neustále mluvit o krvi a tragédiích.“

Náhle ztuhl. „Hastingsi – Hastingsi. Podívejte. V balíčku chybí křížový král!“

„Zara!“ vykřikl jsem.

„Prosím?“ Mou narážku patrně nepochopil. Mechanicky karty srovnal a vrátil je do krabiček. Tvářil se velice vážně.

„Hastingsi,“ řekl konečně. „Já, Hercule Poirot, jsem se téměř dopustil velké chyby – velmi velké chyby.“

Sledoval jsem ho se zaujetím, ale naprosto ničemu jsem nerozuměl.

„Musíme začít znovu, Hastingsi. Ano, musíme začít znovu. Ale tentokrát se nesmíme mýlit.“

Přerušil ho příchod půvabné dámy středního věku. V ruce nesla jakési domácí účetní knihy. Poirot se jí uklonil.

„Chápu správně, pane, že jste přítel… tedy… slečny Saintclairové?“

„Jeden její přítel mě sem poslal, madame.“

„Ach tak. Myslela jsem, že snad –“

Poirot náhle mávl rukou směrem k oknu.

„Vy jste včera večer neměli stažené rolety?“

„Ne – předpokládám, že právě proto slečna Saintclairová viděla světlo tak zřetelně.“

„Včera v noci svítil měsíc. Vrtá mi hlavou, jak to, že jste mademoiselle Saintclairovou neviděla odsud ze svého místa, čelem k oknu?“

„Zřejmě jsme byli zaujati hrou. Nic takového se nám nikdy předtím nestalo.“

„Tomu skutečně věřím, madame. A uklidním vás. Mademoiselle Saintclairová zítra odjíždí.“

„Ach!“ Té dobré dámě se rozjasnila tvář.

„A já se s vámi rozloučím, madame.“

Když jsme vycházeli ze dveří, služka myla schody. Poirot se na ni obrátil.

„To vy jste té mladé dámě nahoře čistila střevíčky?“

Děvče zavrtělo hlavou. „Ne, pane. Myslím, že je nečistil nikdo.“

„Kdo je tedy vyčistil?“ vyptával jsem se Poirota, když jsme odcházeli po silnici.

„Nikdo. Nebylo třeba je čistit.“

„Samozřejmě že kdyby se v nich za jasné noci šlo po dobré cestě, neumazaly by se. Ale kdyby se v nich někdo proplétal vysokou trávou v zahradě, určitě by musely být špinavé.“

„Ano,“ řekl Poirot se zvláštním úsměvem. „V tomto případě souhlasím, musely by být špinavé.“

„Ale –“

„Mějte půlhodinku trpělivosti, příteli. Jdeme zpět do Mon Désir.“

V.

Majordomus se tvářil překvapeně, že nás zase vidí, ale nic nenamítal proti tomu, abychom se vrátili do knihovny.

„Hej, to je to druhé okno,“ volal jsem na Poirota, když se vydal k oknu vedoucímu na příjezdovou cestu.

„Myslím, že ne, příteli. Podívejte se.“ Ukázal na mramorovou lví hlavu. Byla na ní nezřetelná šmouha neurčité barvy. Posunul prst a ukázal na podobnou skvrnu na naleštěné podlaze.

„Někdo dal Reedburnovi ránu zaťatou pěstí mezi oči. Upadl na tento vyčnívající kus mramoru a pak sklouzl na podlahu. Poté byl po zemi dotažen k opačnému oknu a zanechán tam, ale v jiném úhlu, jak nám dosvědčil lékař.“

„Ale proč? Připadá mi to úplně zbytečné.“

„Naopak, byla to zásadní věc. A je to rovněž klíč k vrahově totožnosti – i když, mimochodem, neměl v úmyslu Reedburna zabít, a tak si můžeme těžko dovolit nazývat ho vrahem. Musí to být velice silný muž!“

„Protože dokázal odtáhnout mrtvolu přes celou podlahu?“

„Vůbec ne. Byl to zajímavý případ. Přesto jsem ze sebe málem učinil pitomce.“

„Chcete říct, že je ta věc vyřešená, že všechno víte?“

„Ano.“

Náhle jsem si na cosi vzpomněl. „Ne!“ vykřikl jsem. „Jednu věc nevíte!“

„A to?“

„Nevíte, kde je ten chybějící křížový král!“

„Ach? Aha, to je komické! To je velice komické, příteli.“

„Proč?“

„Protože ho mám v kapse!“ Poirot vytáhl kartu a zamával s ní.

„Ach tak,“ řekl jsem poněkud zahanbeně. „Kde jste ho našel? Tady?“

„Není na tom nic senzačního. Prostě ho nevytáhli s ostatními kartami. Zůstal v krabičce.“

„Hm! Ale i tak vás díky tomu něco napadlo, viďte?“

„Ano, příteli. Všechna čest Jeho Veličenstvu.“

„A madame Zaře.“

„Ach ano, té také.“

„Takže co uděláme teď?“

„Vrátíme se do města. Ale nejprve musím prohodit několik slov s jistou dámou v Sedmikrásce.“

Otevřela nám tatáž služtička.

„Všichni zrovna obědvají, pane – ledaže byste chtěl vidět slečnu Saintclairovou, a ta odpočívá.“

„Bude mi stačit setkat se na několik minut s paní Oglanderovou. Zavoláte ji?“

Byli jsme uvedeni do salonu, abychom počkali. Když jsme procházeli kolem jídelny, letmo jsem zahlédl rodinu, nyní posílenou přítomností dvou robustních, solidně vyhlížejících mužů, jednoho s knírem, druhého i s bradkou.

Za několik minut vešla do pokoje paní Oglanderová a tázavě se zadívala na uklánějícího se Poirota.

„V mé zemi, madame, chováme matky ve velké lásce a velké úctě. Mère de famille, ta je vším!“

Tento úvod uvedl paní Oglanderovou ve značný úžas.

„Právě pro tento důvod jsem přišel – abych zmírnil mateřskou úzkost. Vražda pane Reedburna nebude objasněna. Nemějte strach. To vám říkám já, Hercule Poirot. Mám pravdu, nebo snad ne? Nebo jste ženou, jež potřebuje ujišťovat?“

Nastala chvilková pauza. Paní Oglanderová jako by Poirota zkoumala pohledem. Nakonec tiše řekla: „Nevím, jak jste to zjistil – ale ano, máte pravdu.“

Poirot vážně přikývl. „To je vše, madame. Ale nemějte úzkost. Vaši angličtí policisté nemají oko Hercula Poirota.“ Prstem poklepal na rodinný portrét na zdi.

„Mívala jste ještě jednu dceru. Zemřela, madame?“

Znovu nastala odmlka a dáma ho pátravě sledovala. Pak odpověděla: „Ano, zemřela.“

„Aha!“ poznamenal Poirot rázně. „Tak tedy – musíme jet zpět do města. Dovolíte, abych toho křížového krále vrátil do balíčku? Chápejte, hrát hodinu a půl bridž s pouhými jednapadesáti kartami – kdo o téhle hře něco ví, nevěřil by tomu ani na minutku. Bonjour!“

„A teď, příteli,“ řekl Poirot, když jsme vykročili k nádraží, „již víte vše.“

„Nevím nic! Kdo zabil Reedburna?“

„John Oglander mladší. Nebyl jsem si jistý, jestli to byl otec, nebo syn, ale soustředil jsem se na syna, jelikož je z těch dvou mladší a silnější. Jeden z nich to být musel, kvůli tomu oknu.“

„Proč?“

„Z knihovny jsou čtyři východy – dvoje dveře, dvě francouzská okna. Použit byl zjevně jen jeden. Tři východy vedou přímo či nepřímo ke vstupní části domu. Tragédie se musela odehrát u zadního okna, aby to vypadalo, že Valerie Saintclairová přišla do Sedmikrásky náhodou. Ve skutečnosti samozřejmě omdlela a John Oglander ji odnesl na zádech. Proto jsem říkal, že to musel být silný muž.“

„Takže tam šli spolu?“

„Ano. Vzpomínáte si, jak Valerie zaváhala, když jsem se jí zeptal, zda se nebála jít sama? John Oglander byl s ní, což Reedburnovi náladu nezlepšilo, domnívám se. Pohádali se a nějaká urážka na Valeriinu adresu zřejmě přiměla Oglandera, aby Reedburna udeřil. Zbytek už znáte.“

„Ale proč ten bridž?“

„Bridž vyžaduje čtyři hráče. Prostá věc, která je velice sugestivní. Kdo by si troufl myslet, že v té místnosti byli celý večer jen tři lidé?“

Byl jsem stále ještě na vážkách.

„Jedné věci pořád nerozumím. Co mají Oglanderovi společného s tanečnicí Valerií Saintclairovou?“

„Ach, udivuje mě, jak to, že to nevidíte. A přitom jste se na ten obrázek na stěně díval dost dlouho – déle než já. Druhá dcera paní Oglanderové je možná mrtvá pro rodinu, ale svět ji zná jako Valerii Saintclairovou!“

„Cože?“

„Cožpak jste neviděl, jak jsou si obě sestry podobné, jakmile jste je obě uviděl pohromadě?“

„Ne,“ přiznal jsem. „Napadlo mě jen, jak neuvěřitelně jsou si nepodobné.“

„To proto, že vaše mysl je otevřená vnějším romantickým dojmům, můj milý Hastingsi. Mají téměř identické rysy. Stejně tak barvu vlasů a očí. Zajímavé je, že Valerie se stydí za svou rodinu a její rodina se stydí za ni. Nicméně se v hodině nebezpečí obrátila o pomoc na bratra, a když se věci zvrtly, rodina se pozoruhodně semkla. Rodinná síla je úžasná věc. A celá tahle rodina umí hrát. Odtud Valerie získala svůj herecký talent. Já, stejně jako princ Paul, věřím v dědičnost. Ošálili dokonce i mě! Nebýt šťastné náhody a zkušební otázky, při níž paní Oglanderová protiřečila své dceři ohledně jejich rozesazení, byli by nad Herculem Poirotem zvítězili.“

„Co řeknete princi?“

„Že Valerie ten zločin spáchat nemohla a že pochybuji, že ten tulák bude kdy vypátrán. A také aby za mě složil poklonu Zaře. Zajímavá shoda okolností! Mohl bych tuto drobnou aférku nazvat Dobrodružství křížového krále. Co si o tom myslíte, příteli?“

Tvář Heleny

I.

Pan Satterthwaite byl v opeře. Seděl sám v první řadě své velké lóže. Na dveřích zvenčí visela kartička s jeho jménem. Pan Satterthwaite, milovník a znalec umění, zbožňoval dobrou hudbu nadevše a každý rok si v Covent Garden pravidelně abonoval lóži na čtvrtky a pátky po celou sezonu.

Nestávalo se ale často, že by v ní seděl sám. Tento drobný gentleman byl společenský člověk a rád sem zval elitu velkého světa, k němuž náležel, a také výkvět světa uměleckého, v němž byl rovněž jako doma. Dnes byl osamocen, neboť ho jistá hraběnka nechala na holičkách. Tato hraběnka nebyla jen krásná a proslulá žena, nýbrž i dobrá matka. Její dítě postihla běžná, ale nepříjemná choroba, tedy příušnice, a tak hraběnka zůstala doma a v slzách se radila s ošetřovatelkami v dokonale naškrobených stejnokrojích. Její manžel, který ji obdařil výše zmíněným dítkem a také titulem, ale jinak byl naprostá nula, se chopil příležitosti a vzal do zaječích. Nic na světě ho nenudilo víc než hudba.

A tak tu pan Satterthwaite seděl o samotě. Dávali Sedláka kavalíra a Komedianty, a jelikož v první z oper nikdy nenalezl zálibu, dorazil, až když šla po Santuzziných bolestných mukách opona dolů, právě včas na to, aby zkušeným okem obhlédl sál, zaměřil kořist a s propracovaným plánem vyrazil na zteč. Tento plán ovšem neuvedl v život, neboť přímo přede dveřmi lóže vrazil do vysokého, tmavovlasého muže, a když ho poznal, tělem mu proběhlo radostné vzrušení.

„Pane Quine!“ zvolal.

Vřele stiskl příteli ruku a sevřel ji tak pevně, jako by se bál, že se pan Quin může kdykoliv rozplynout.

„Musíte přijmout místo v mé lóži,“ prohlásil odhodlaně. „Nebo tu máte společnost?“

„Ne, sedím sám v parteru,“ ujistil ho pan Quin s úsměvem.

„Takže domluveno,“ pravil pan Satterthwaite a úlevně si vydechl.

Kdyby ho někdo býval sledoval, pomyslel by si, že se malý gentleman chová téměř komicky.

„To je od vás velice laskavé,“ řekl pan Quin.

„Ale vůbec ne. Uděláte mi radost. Nevěděl jsem, že se zajímáte o hudbu.“

„Komedianti mě z jistých důvodů přitahují.“

„Ach tak, ano.“ Pan Satterthwaite moudře přikývl, ale kdyby na to přišlo, asi by jen těžko vysvětloval, proč vlastně. „Samozřejmě. Vás určitě.“

Při prvním zvonění se vrátili do lóže, opřeli se o zábradlí a sledovali, jak se sál opět plní obecenstvem.

„To je ale krásná hlavička,“ poznamenal náhle pan Satterthwaite.

Kukátkem ukázal přímo pod ně do parteru. Seděla tam dívka, které neviděli do tváře – naskýtal se jim výhled jen na vlasy barvy ryzího zlata, které jí k hlavě přiléhaly těsně jako čepec a pak splývaly na bělostný krk.

„Antická hlava,“ prohlásil obdivně pan Satterthwaite. „Čisté Řecko.“ Šťastně vzdychl. „Vlastně je pozoruhodné, jak málo lidí má vlasy, které se k nim doopravdy hodí. A dnes, když všichni nosí mikádo, je to obzvlášť znát.“

„Vy jste ale pozorný,“ řekl pan Quin.

„Všímám si,“ uznal pan Satterthwaite. „Skutečně si hodně všímám. Tak například tuhle hlavu jsem postřehl okamžitě. Musíme zjistit, jak vypadá zepředu. Ale jsem si jistý, že se k ní ty vlasy nehodí. To je šance jedna ku tisíci.“

Téměř v tom okamžiku zhasla světla, dirigent zaťukal taktovkou a opera začala. Ten večer zpíval nový tenor, o kterém se hovořilo jako o druhém Carusovi. V novinách se o něm s nádhernou nestranností psalo jako o Jugoslávci, Čechovi, Albánci, Maďarovi i Bulharovi. Měl za sebou úchvatný koncert v Albert Hall; na programu byly písně z jeho rodných hor, na něž musel orchestr použít zvláštní ladění. Písně obsahovaly nezvyklé půltónové intervaly a ti, kdož chtěli být považováni za hudební znalce, o nich prohlašovali, že jsou „až příliš krásné“. Skuteční hudebníci se hodnocení zdrželi, neboť věděli, že kritiku takové hudby může vznášet jen člověk s cvičeným a předem připraveným uchem. A některým lidem se dost ulevilo, když zjistili, že dnes večer bude Joašbim zpívat běžnou italštinou a se vším tradičním vibratem i ozdobami.