Možná jednou

Možná jednou

Colleen Hooverová

MAYBE SOMEDAY

Copyright © 2014 Colleen Hoover

All songs lyrics displayed in this book written and owned by Griffin

Peterson (ASCAP) © 2013 Griffin Peterson/Raymond Records, LLC

All rights reserved

Translation © Jana Jašová, 2017, 2023

ISBN 978-80-242-9093-5

Obsah

- intro

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- 24.

- 25.

- Poděkování

- O autorce

Carol Keith McWilliamsové

V knize najdete

Milí čtenáři,

Možná jednou není jen příběh. Není to jen kniha. Je to zkušenost, o niž se s vámi chceme podělit.

Měla jsem to potěšení pracovat s hudebníkem Griffi-nem Petersonem, který vytvořil originální soundtrack k tomuto příběhu. S Griffinem jsme úzce spolupracovali, abychom vdechli život postavám i jejich veršům, a vy jste si tak mohli dopřát jedinečný čtenářský zážitek.

Doporučuji poslouchat písně v pořadí, v němž se ob-jevují v knize. Naskenujte si prosím QR kód, abyste si užili soundtrack k Možná jednou. Ten vám umožní přístup k písním i k bonusovému materiálu, pokud byste chtěli zjistit víc o tom, co stálo za naší spoluprací a tvorbou tohoto projektu.

Díky, že se ho účastníte. Vytvářet ho bylo pro nás nesmírným potěšením, a doufáme, že si ho se stejným potěšením vychutnáte.

Colleen Hooverová a Griffin Peterson

Pro poslech písní si prosím naskenujte kód nahoře. K tomu si stáhněte zdarma poskytovanou aplikaci Microsoft Tag. Pak přidržte fotoaparát mobilního telefonu několik centimetrů před kódem a užívejte si to, co přijde.

www.maybesomedaysoundtrack.com

intro

Sydney

Právě jsem praštila do obličeje dívku. A ne jen tak nějakou. Svou nejlepší kamarádku. Svou spolubydlící.

Z nosu se jí hned spustila krev a já se na chvíli cítila provinile, že jsem ji uhodila. Jenže pak jsem si zase vzpomněla, jaká zrádná a prolhaná děvka to je, a chtělo se mi ji praštit znova. A taky bych to udělala, kdyby se mezi nás Hunter nepostavil.

Takže jsem místo ní vrazila jemu. Bohužel mu to nijak neublížilo. Nebo aspoň zdaleka ne tak, jak to ublížilo mé vlastní ruce.

Někoho praštit je mnohem bolestivější, než jsem si kdy dokázala představit. Ne že bych si to snad někdy extra představovala. Ale měla jsem k tomu nutkání i ve chvíli, kdy jsem se podívala na mobil a přečetla si novou esemesku od Ridge. Další adept na ránu. Chápala jsem, že technicky vzato nemá s mou momentální situací nic společného, ale mohl mě varovat trochu dřív. Proto se mi chtělo praštit i jeho.

Ridge: Jsi OK? Nechceš přijít nahoru, než přestane pršet?

Samozřejmě, že nechci. Pěst už mě pořádně bolela, a kdybych šla nahoru do Ridgeova bytu, bolela by mě mnohem víc, až bych si to vyřídila i s ním.

Otočila jsem se a vzhlédla k jeho balkonu. Opíral se o prosklené dveře, telefon v ruce, a pozoroval mě. Byla už skoro tma, ale na obličej mu dopadala světla z nádvoří. Tmavé oči upíral do mých a rty se mu stočily do mírného lítostivého úsměvu, po kterém už jsem si jen stěží vybavovala, proč se na něj vlastně zlobím. Volnou rukou si prohrábl vlasy, které mu padaly do čela, a vypadal ještě ustaraněji. Nebo možná lítostivěji. Dobře mu tak.

Rozhodla jsem se mu neodepisovat a místo toho jsem mu ukázala zdvižený prostředníček. Zavrtěl hlavou, pokrčil rameny, jako by říkal já se snažil, a vklouzl zpátky do svého bytu, kde za sebou hlasitě zatáhl posunovací dveře.

Schovala jsem telefon do kapsy, než namokne, a rozhlédla se po nádvoří bytového komplexu, kde jsem už celé měsíce žila. Když jsme se sem nastěhovaly, horké texaské léto právě polykalo poslední stopy jara, ale nádvoří se ho ještě nějak dokázalo držet. Chodníčky ke schodištím i fontánu uprostřed lemovaly modré a purpurové hortenzie.

Teď léto dosáhlo svého nejdrsnějšího vrcholu a voda z fontány se už dávno vypařila. Hortenzie byly jen uschlou smutnou připomínkou vzrušení, které jsem cítila, když jsme sem s Tori poprvé přijely. Nádvoří poničené horkem teď bylo zvláštní paralelou k tomu, jak jsem se cítila já. Smutná a zničená.

Posadila jsem se na okraj prázdné betonové fontány a opřela si lokty o dva kufry, ve kterých jsem měla většinu svých věcí. Čekala jsem na taxík. Neměla jsem tušení, kam mě odveze, ale radši bych byla kdekoli na světě než právě tady. Došlo mi, že jsem technicky vzato bezdomovkyně.

Mohla jsem zavolat rodičům, ale tím bych jim jen dodala munici pro jejich „my jsme ti to říkali“.

Říkali jsme ti, ať se nestěhuješ tak daleko, Sydney.

Říkali jsme ti, ať to s tím chlapcem nebereš tak vážně.

Říkali jsme ti, že když si místo oboru hudba vybereš práva, zaplatíme to.

Říkali jsme ti, že mlátit se má hranou pěsti, ne tam, kde máš palec.

No fajn, možná mě neučili správnou techniku rozdávání ran, ale pokud měli ve všem tak svatosvatou pravdu, pak to možná zanedbali.

Zaťala jsem ruku v pěst, roztáhla prsty a zaťala ji znova. Bolest byla překvapivě silná. Asi si na ni budu muset dát led. Litovala jsem ty kluky, co tohle dělají pořád. Myslím ty, co se pořád perou. Je to k vzteku.

A víte, co je ještě k vzteku? Déšť. Vždycky si najde tu nejnevhodnější dobu, kdy spustí. Jako zrovna teď. Když jsem bezdomovkyně.

Konečně přijel taxík, já se postavila a popadla kufry. Přivezla jsem je k autu, když taxikář vystoupil a otevřel zavazadlový prostor. Ještě než jsem stačila zvednout první, srdce se mi sevřelo, protože jsem si najednou uvědomila, že u sebe nemám kabelku.

Do hajzlu.

Ohlédla jsem se na fontánu, kde jsem předtím seděla, dokonce jsem si ohmatala rameno, jako by se mi na něm kabelka mohla nějak záhadně objevit. Jenže já věděla přesně, kde je. Stáhla jsem si ji z ramene a hodila ji na podlahu, než jsem praštila Tori do jejího předraženého nosu à la Cameron Diaz.

Povzdychla jsem si. A rozesmála se. Samozřejmě, že jsem tam nechala peněženku. Můj první bezdomovecký den by byl moc snadný, kdybych u sebe měla peníze.

„Omlouvám se,“ řekla jsem taxikáři, který už nakládal můj druhý kufr. „Rozmyslela jsem si to. Já vlastně zrovna teď odvézt nepotřebuju.“

Věděla jsem, že asi kilometr odtud je hotel. Pokud v so-bě najdu odvahu vrátit se nahoru pro kabelku, můžu tam dojít pěšky, zaplatit si pokoj a rozmyslet si, co mám dělat. Promočenější už stejně být nemůžu.

Řidič mi zase vyndal kufry, postavil je přede mě na chodník a vrátil se do auta, aniž se mi podíval do očí. Prostě nasedl a vyjel, jako by se mu ulevilo, že jsem ten odvoz zrušila.

Že bych vypadala až tak uboze?

Vzala jsem zase kufry a vydala se zpátky k fontáně, kde jsem předtím seděla a netušila, že jsem bez kabelky. Vzhlédla jsem ke svému bytu a přemítala, co se stane, když se tam vrátím pro peněženku. Když jsem odtamtud odcházela, způsobila jsem tam menší tajfun. Ne, radši budu celou noc na dešti, než bych tam šla.

Posadila jsem se na kufr a zvažovala svou situaci. Mohla bych někomu zaplatit, aby mi tam došel. Ale komu? Venku nikdo nebyl, a proč by Hunter a Tori dávali cizímu člověku mou kabelku?

Tohle bylo vážně k vzteku. Věděla jsem, že nakonec budu muset zavolat někomu z kamarádů, ale momentálně jsem se příliš styděla, než abych dokázala někomu vykládat, jak pitomě důvěřivá jsem poslední dva roky byla. Jak naprosto slepá.

Už teď jsem nenáviděla pomyšlení, že je mi dvacet dva. A budu to muset snášet ještě dalších 364 dní.

To bylo tak k vzteku, až … až jsem se z toho rozbrečela?

Jo. Skvělý. Brečím. Jsem bezdomovkyně bez kabelky, násilnická a navíc ubulená. A sice jsem na to nechtěla myslet, ale musela jsem si připustit, že k tomu všemu mám taky zlomené srdce.

„Prší. Dělej.“

Vzhlédla jsem a spatřila nad sebou stát nějakou dívku. Držela si nad hlavou deštník a rozčileně mě pozorovala, když přešlápla z nohy na nohu, jako by čekala, co já na to. „Celá promoknu. Pohni.“

Její hlas zněl trochu popuzeně, jako by mi prokazovala nějakou laskavost a já se chovala nevděčně. Zaklonila jsem hlavu, nakrčila obočí a zastínila si oči proti dešti, abych na ni viděla. Nechápala jsem, proč si stěžuje, že promokne, když na sobě neměla skoro nic, co by se dalo namočit. Zadívala jsem se na její tričko, kterému chyběla spodní část, a uvědomila si, že ta holka má stejnokroj z Hooters.

Může být tenhle den ještě bláznivější? Sedím v dešti na skoro veškerém svém pozemském majetku, a teď mě navíc komanduje nějaká panovačná číšnice z Hooters.

Pořád jsem ještě zírala na její miniaturní tričko, když mě chytila za ruku a rozmrzele vytáhla na nohy. „Ridge říkal, že to s tebou bude těžký. Hele, já musím do práce. Ukážu ti, kde je ten byt.“ Popadla jeden z mých kufrů, vytáhla mu rukojeť a strčila mi ji do ruky. Sama se chopila druhého a rychle vykročila přes nádvoří. Šla jsem za ní už proto, že měla jedno moje zavazadlo, a já o něj nechtěla přijít.

Když začala stoupat po schodišti, houkla na mě přes rameno: „Nevím, jak dlouho chceš zůstat, ale mám jen jedno pravidlo. Ruce pryč od mýho pokoje.“

Došla k bytu a otevřela dveře. Ani se neujistila, jestli jdu za ní. Když jsem vyšla na vrcholek schodiště, zastavila jsem se a zadívala se na kapradinu v květináči, které horko nijak neublížilo. Měla svěží zelené listy, které jako by na letní pařáky dělaly dlouhý nos. Usmála jsem se, jako bych na tu rostlinu byla z nějakého důvodu hrdá. Pak jsem se zamračila, když mi došlo, že jí závidím její odolnost. Zavrtěla jsem hlavou, odtrhla od ní oči a překročila práh neznámého bytu. Jeho dispozice byly stejné jako u našeho, až na to, že tenhle měl čtyři oddělené ložnice. My s Tori jsme měly jen dvě ložnice a v dalších dvou místnostech každá z nás obývací pokoj.

A pak byl rozdíl v tom, že v tomhle bytě jsem neviděla žádnou prolhanou, zrádnou děvku s krvácejícím nosem. Ani Toriiny hromady špinavého nádobí a prádla všude na podlaze.

Dívka v uniformě servírky mi postavila kufr ke dveřím, ustoupila a čekala … vlastně nevím, co jsem podle ní měla udělat.

Když jsem neudělala nic, protočila panenky, chytila mě za paži a vtáhla mě do bytu. „Co je to sakra s tebou? Umíš mluvit?“ Začala za sebou zavírat dveře, ale vtom se zarazila a otočila se ke mně s vykulenýma očima. Zvedla do vzduchu ukazováček. „Počkat,“ hlesla. „Nejsi …“ Najednou se pleskla dlaní do čela. „Panebože. Ty neslyšíš?“

Ech? Co je to s tou holkou? Zavrtěla jsem hlavou a chtěla jí odpovědět, ale přerušila mě.

„Ježíši, Bridgette,“ promluvila sama k sobě, zamnula si rukama tvář a zaúpěla. Vůbec si nevšímala toho, jak vehementně vrtím hlavou. „Ty jsi někdy taková kráva.“

Páni. Tahle holka má zřejmě vážné problémy se sociální interakcí. Asi je trochu mrcha, i když s tím bojuje. A teď si myslí, že neslyším. Vůbec jsem nevěděla, jak na to reagovat. Bridgette zavrtěla hlavou, jako by zklamala sama sebe, a pak se podívala přímo na mě.

„MUSÍM … TEĎ … DO … PRÁCE!“ zaječela hlasitě a bolestně pomalu. Ušklíbla jsem se a couvla, což by jí mohlo napovědět, že ji slyším až moc dobře, ale zřejmě si toho nevšimla. Ukázala na dveře na konci chodby. „RIDGE … JE … U SEBE … V POKOJI!“

Než jsem jí stačila říct, aby přestala hulákat, vyšla z bytu a zabouchla za sebou dveře.

Neměla jsem ponětí, co si mám myslet. Nebo co mám dělat. Stála jsem tam celá promočená uprostřed cizího bytu, a jediný člověk, kterého jsem kromě Huntera a Tori ještě měla chuť praštit, byl jen o pár kroků dál v pokoji. A když už jsme u Ridge, proč pro mě proboha poslal tu psychopatickou číšnici? Vytáhla jsem telefon a začala mu ťukat esemesku, když se dveře jeho ložnice otevřely.

Ridge vyšel do chodby s náručí pokrývek a polštářů. Když jsme se na sebe podívali, zalapala jsem po dechu. A zadoufala, že si toho nikdo nevšiml. To jenom, že jsem ho ještě nikdy neviděla takhle zblízka, a na vzdálenost pár kroků vypadal mnohem líp než z druhé strany nádvoří.

Nemyslím, že bych kdy viděla tak výmluvné oči. Vlast-ně ani nevím, jestli je to ten správný výraz. Prostě mi připadalo, že stačí, aby po mně Ridge svýma tmavýma očima nepatrně přejel, a já už věděla, co po mně chce. Byly pronikavé, naléhavé a – panebože, proč na něj tak zírám?!

Koutek úst se mu zvedl chápavým pousmáním, když zamířil kolem mě ke gauči v obýváku, který navazoval na chodbu.

I přes ten jeho přitažlivý a nevinně vyhlížející obličej jsem měla chuť na něj začít ječet za to, že byl takový parchant. Proč čekal víc než čtrnáct dní, než mi to pověděl? Mohla jsem si tohle naplánovat trochu líp. Nechápu, jak jsme se spolu mohli dva týdny jen tak bavit, aniž měl Ridge potřebu mě upozornit, že moje nejlepší kámoška šuká s mým klukem.

Ridge hodil pokrývky a polštáře na gauč.

„Já tady nezůstanu, Ridgei,“ ozvala jsem se v pokusu zabránit mu ve zbytečném plýtvání pohostinností. Věděla jsem, že mě lituje, ale sotva jsme se znali. Cítila bych se mnohem líp někde v hotelu, než abych spala na gauči u cizích lidí.

Jenže … na hotel člověk potřebuje peníze.

Které jsem momentálně neměla.

Respektive měla, ale v bytě na druhé straně nádvoří, kde byli dva lidi, které jsem zrovna teď chtěla vidět ze všeho nejmíň.

Možná ten gauč není zase tak špatný nápad.

Ridge mi na něj natáhl prostěradlo, ustlal mi a pak přejel pohledem moje promočené šaty. Zadívala jsem se na louži, která pode mnou zůstala na podlaze.

„Promiň,“ zamumlala jsem. Vlasy jsem měla přilepené k tváři, tričko se proměnilo jen v ubohou nápodobu bariéry mezi vnějším světem a mou růžovou, velmi nápadnou podprsenkou. „Kde je koupelna?“

Ukázal na ni bradou.

Otočila jsem se, rozepnula kufr a začala se v něm přehrabovat, zatímco Ridge se vrátil do svého pokoje. Byla jsem ráda, že se mě nevyptává, co se stalo u nás v bytě. Neměla jsem teď náladu to rozebírat.

Našla jsem leginy a tílko, vzala si taštičku s toaletními potřebami a vydala se do koupelny. Zneklidňovalo mě, jak mi všechno v tomhle bytě připomíná ten náš, jen s pár drobnými rozdíly. Stejná koupelna se dveřmi nalevo a napravo, vedoucími do různých ložnic. Jedna z nich byla očividně Ridgeova. Byla jsem zvědavá, komu patří ta druhá, ale ne natolik, abych se podívala. Ta servírka mě varovala, že mám dát ruce pryč od jejího pokoje, a nebyla to zrovna holka, s jakou by si člověk chtěl zahrávat.

Zavřela jsem za sebou dveře z obývacího pokoje, kterými jsem přišla, a zamkla je. Pak jsem zamkla i ty dvoje dveře do ložnic, aby sem na mě někdo nevlezl. Netušila jsem, jestli v tomhle bytě bydlí kromě Ridge a servírky ještě někdo, ale takhle jsem to zjistit nechtěla.

Stáhla jsem si promočené oblečení a hodila ho do umývadla, abych nenadělala louže na podlaze. Pak jsem si pustila sprchu a počkala, až poteče pořádně horká voda. Vlezla jsem si pod proud a zavřela oči. Byla jsem ráda, že už nesedím venku na dešti. Ale zároveň jsem nebyla zrovna nadšená, že jsem tady.

Nikdy by mě nenapadlo, že moje dvaadvacáté narozeniny skončí sprchováním v cizím bytě a spaním na gauči kluka, kterého znám sotva čtrnáct dní. A že to všechno zaviní dva lidé, na kterých mi v životě nejvíc záleželo, kterým jsem nejvíc věřila.

1.

O DVA TÝDNY DŘÍV

Sydney

Otevřela jsem balkonové dveře a vyšla ven. Byla jsem ráda, že slunce už zašlo za sousední budovu a vzduch se ochladil na celkem snesitelnou úroveň. Téměř jako na objednávku se z druhé strany nádvoří ozval zvuk kytary. Posadila jsem se na lehátko a pohodlně se opřela. Tvrdila jsem Tori, že se mi tady venku líp dělají úkoly, protože jsem nechtěla přiznat, že mě každý den v osm večer s přesností švýcarských hodinek vylákají ven melodie hrané na kytaru.

Už celé týdny sedával na balkonu na protější straně nádvoří kluk a večer co večer aspoň hodinu hrál. A já večer co večer chodila ven poslouchat.

Všimla jsem si, že i další sousedi vycházejí ven na balkony, když začínal hrát, ale nikdo nebyl tak věrným posluchačem jako já. Nechápala jsem, jak někdo může slyšet tyhle písně a netoužit zažívat to znova a znova. Jenže hudba byla vždycky mou vášní, takže na mě ty melodie asi působily víc než na jiné. Na piano jsem hrála, co jsem si pamatovala, a taky ráda skládám texty písní, i když s tím jsem se nikdy nikomu nesvěřila. Před dvěma lety jsem si dokonce změnila hlavní obor na univerzitě na hudební pedagogiku. Chci se stát učitelkou hudební výchovy na základní škole, ačkoli podle táty jsem měla pokračovat v přípravce na práva.

„Život v průměrnosti je promarněný život,“ prohlásil, když jsem ho informovala, že jsem si změnila obor.

Život v průměrnosti. Připadalo mi to spíš úsměvné než urážlivé, protože neznám člověka míň spokojeného se svým životem, než je táta. A je právník. Vtipné, ne?

Známá píseň dozněla a mladík na balkonu začal hrát něco, co jsem od něj ještě neslyšela. Jeho neoficiální playlist jsem už docela dobře znala, protože každý večer cvičil pořád stejné písně. Ale tuhle ještě nehrál. To, jak opakoval akordy, mě přivedlo na myšlenku, že ji možná teprve skládá. Byla jsem ráda, že můžu být u toho, zvlášť když jsem už po pár tónech věděla, že tohle bude moje oblíbená. Všechny melodie zněly originálně. Přemítala jsem, jestli s nimi někde vystupuje, nebo si jen tak hraje pro radost.

Opřela jsem si ruce o zábradlí a pozorovala ho. Jeho balkon byl na druhé straně nádvoří, dost daleko na to, abych si nepřipadala divně, že ho šmíruju, ale natolik blízko, že jsem si dávala pozor, abych to nikdy nedělala v Hunterově přítomnosti. Tomu by se asi nelíbilo, že jsem se tak trochu zamilovala do talentu toho kluka.

Což jsem nemohla popřít. Musel to cítit každý, kdo slyšel, jak vášnivě ten neznámý hraje. To, jak měl celou dobu zavřené oči, jak se soustředil jen na doteky strun. Nejvíc se mi líbilo, když seděl v tureckém sedu s kytarou opřenu mezi nohama. Tiskl si její hrdlo k hrudi a hrál na ni jako na basu, celou dobu se zavřenýma očima. Bylo kouzelné ho tak sledovat. Někdy jsem se přistihla, že zadržuju dech, a ani jsem si to neuvědomila, dokud jsem se nezačala dusit.

Moc taky nepomáhalo, jak byl hezký. Nebo aspoň takhle na dálku. Světle hnědé vlnité vlasy se mu nezkrotně pohybovaly do rytmu a padaly mu do čela pokaždé, když se sklonil nad kytaru. Byl moc daleko na to, abych poznala barvu jeho očí nebo rysy obličeje, ale na detailech nezáleželo, podstatná byla jeho vášeň pro hudbu. A taky se mi líbilo jeho sebevědomí. Vždycky jsem obdivovala muzikanty, kteří dokázali zapomenout na všechno kolem sebe a soustředit se výhradně na hudbu. Odstřihnout od sebe svět a nechat se úplně unést něčím, co jsem vždycky toužila dělat, ale nikdy na to neměla dost odvahy.

Ten kluk ji měl. Byl sebevědomý a talentovaný. Pro muzikanty jsem měla vždycky slabost, i když spíš ve fantaziích. Patří k jinému živočišnému druhu. K tomu, kde se jen těžko hledají dobří partneři.

Podíval se na mě, jako by mi četl myšlenky, a po tváři se mu rozlil pomalý úsměv. Ani na chvíli nepřestal hrát, ale nespouštěl ze mě oči. Z toho očního kontaktu jsem zrudla. Spustila jsem ruce ze zábradlí, přitáhla si na klín notebook a sklonila se nad ním. Měla jsem vztek, že mě přistihl, jak na něj nepokrytě zírám. Ne že bych dělala něco špatného. Jen mi připadalo divné, že on už teď ví o tom, jak ho sleduju. Když jsem znovu vzhlédla, díval se na mě, ale už se neusmíval. Z jeho pohledu se mi rozbušilo srdce, a tak jsem se odvrátila a snažila se soustředit na svůj notebook.

Výborně, teď ses předvedla jako puncovaný magor, Sydney.

„Tady je moje princezna,“ ozval se za mnou vřelý hlas. Zaklonila jsem hlavu a uviděla, jak na balkon vychází Hunter. Pokusila jsem se zamaskovat, jak mě jeho náhlé zjevení šokovalo, protože jsem si nejspíš měla pamatovat, že má přijít.

Pro případ, že by se Kytarista pořád díval, jsem Hunterovo uvítání trochu přehnala, aby bylo jasné, že nejsem žádná šílená stalkerka, jen holka, co náhodou odpočívala na balkoně. Zvedla jsem ruce k Hunterovu krku, přitáhla si ho zezadu k sobě na lehátko, a on mě důkladně zlíbal.

„Posuň se,“ vyzval mě potom a zatlačil mi na ramena. Poslechla jsem ho a pošoupla se dopředu. Hunter přelezl opěradlo a vklouzl za mě. Pak si mě přitiskl k hrudi a objal mě pažemi.

Když kytara náhle ztichla, oči mě zradily a rozlétly se přes nádvoří. Kytarista se prudce zvedl, vrhl po nás tvrdý pohled a zamířil do hloubi bytu. Tvářil se přitom divně. Skoro rozzlobeně.

„Jak bylo ve škole?“ zeptal se Hunter.

„Moc velká nuda, než aby stálo za to o tom mluvit. A co ty? Jak bylo v práci?“

„Zajímavě,“ odpověděl a dlaní mi odhrnul vlasy z krku. Pak mi tam přitiskl rty a postupoval s polibky níž po páteři.

„Co se stalo tak zajímavýho?“

Objal mě ještě pevněji, opřel si bradu o moje rameno a napůl si i se mnou lehl na záda. „U oběda se stalo něco hrozně zvláštního,“ začal vykládat. „Byl jsem s kolegou na obědě v jedný italský restauraci, jedli jsme na zahrádce. Zrovna jsem se ptal číšníka, co nám doporučí jako dezert, když se za rohem objevilo policejní auto. Zastavilo před restaurací, vyskákali z něj dva policajti s namířenými zbraněmi a začali na nás štěkat rozkazy. Číšník jen povídá: ‚Do prdele,‘ a začal pomalu zvedat ruce. Jeden policajt přeskočil plot zahrádky, vrhnul se k němu, srazil ho na zem a nasadil mu pouta, přímo před námi. Když mu odrecitovali jeho práva, odvedli ho do auta. Číšník se na mě cestou otočil a zakřičel: ‚S tiramisu určitě neuděláte chybu!‘ Pak ho nacpali do auta a odjeli.“

Zaklonila jsem k němu hlavu. „Fakt? To se vážně stalo?“

Přikývl a zasmál se. „Přísahám, Syd. Bylo to šílený.“

„No a? Dali jste si tiramisu?“

„Sakra, to víš že jo. Nejlepší tiramisu, jaký jsem kdy měl!“ Políbil mě na tvář a postrčil dopředu. „A když už mluvíme o jídle, mám hlad jako vlk.“ Postavil se a natáhl ke mně ruku, aby mi pomohl vstát. „Vařila jsi dneska?“

Chytila jsem se ho a zvedla se. „Měly jsme jen salát. Můžu ti taky udělat.“

Hunter se uvnitř posadil na gauč vedle Tori. Ta měla na klíně položenou učebnici a napůl se soustředila na úkoly, napůl na puštěnou televizi. Já vytáhla z ledničky zeleninu a začala chystat Hunterovi salát. Cítila jsem se provinile. Jak jsem mohla zapomenout, že se má dneska objevit? Jindy jsem měla něco uvařeného, když jsem ho čekala.

Teď už jsme spolu byli dva roky. Seznámila jsem se s ním, když jsem byla druhý rok na vysoké, a on byl v posledním ročníku. Byl to už léta Toriin kamarád. Když se Tori přistěhovala na mou kolej a spřátelily jsme se, trvala na tom, že se s ním musím seznámit. Tvrdila, že se k sobě budeme hodit, a měla pravdu. Už po dvou schůzkách jsme spolu začali oficiálně chodit, a od té doby bylo všech-no skvělé.

Samozřejmě bylo občas líp a občas hůř. Hůř zvlášť potom, co se Hunter odstěhoval hodinu cesty ode mě. V posledním semestru začal pracovat pro jednu právnickou firmu a navrhl mi, abych šla bydlet s ním. Já odmítla s tím, že nejdřív musím dokončit školu, než udělám takový velký krok. Upřímně řečeno jsem byla hlavně vyděšená.

Pomyšlení na společné bydlení mi připadalo tak konečné, jako by mělo zpečetit můj osud. Věděla jsem, že když spolu začneme bydlet, příštím logickým krokem bude manželství, a potom už nikdy nebudu mít šanci bydlet sama. Vždycky jsem měla spolubydlící, a dokud jsem si nemohla dovolit vlastní byt, sehnaly jsme si společný s Tori. Hunterovi jsem to ještě neřekla, ale chtěla bych po škole aspoň rok bydlet sama. Slíbila jsem si, že to udělám, než se vdám. Ještě mi nebylo dvaadvacet, až za dva týdny, takže mi připadalo, že není kam spěchat.

Odnesla jsem Hunterovi jídlo do obýváku.

„Proč se na to koukáš?“ ptal se zrovna Tori. „Všechny ty ženské tam jen jedna o druhý plácají kraviny a předvádějí hysterický záchvaty.“

„Právě proto se na to koukám,“ řekla Tori, aniž odtrhla oči od obrazovky.

Hunter na mě mrknul, vzal si ode mě talíř a položil si nohy na konferenční stolek. „Díky, zlato.“ Začal jíst a koukal přitom na televizi. „Mohla bys mi přinýst pivo?“

Přikývla jsem a vrátila se do kuchyně. Otevřela jsem ledničku a zadívala se do jeho poličky, kde si obvykle nechával nějakou tu plechovku. A když jsem zírala na „jeho poličku“, napadlo mě, že takhle to začíná. Nejdřív vlastní polička v lednici. Pak zubní kartáček v koupelně, zásuvka v mém prádelníku, a nakonec jeho věci proniknou mezi moje natolik, že už nikdy nebudu moct žít na vlastní pěst.

Přejela jsem si dlaněmi po pažích a zamnula si je, abych zahnala ten nepříjemný pocit, který se mě zmocnil. Měla jsem pocit, že místo do lednice koukám na obrazovku, kde se přehrává moje budoucnost. A já nevěděla, jestli se mi ty představy líbí.

Jsem na tohle připravená?

Jsem připravená na to, že tenhle kluk se stane mužem, kterému budu dělat večeři pokaždé, když se vrátí domů z práce?

Jsem připravená s ním vklouznout do toho pohodlného života? Do života, v němž já budu učit a on radit lidem s daněmi, a pak se večer sejdeme doma, já budu vařit večeře a nosit mu piva, on bude sedět u televize s nohama na stole a říkat mi „zlato“, a pak půjdeme do postele už v devět, abychom se stihli pomilovat a pořádně vyspat na to, že ráno vstaneme a půjdeme do práce … a tohle se bude dít znova a znova?

„Země volá Sydney,“ ozval se Hunter. Slyšela jsem ho, jak dvakrát luskl prsty. „Co to pivo? Prosím, zlato?“

Popadla jsem pivo, donesla mu ho a zamířila do koupelny. Pustila jsem si vodu ve sprše, ale nevlezla do ní. Místo toho jsem za sebou zamkla dveře a sklouzla na podlahu.

Máme dobrý vztah, říkala jsem si. Hunter se ke mně hodí a věděla jsem, že mě miluje. Jen jsem nechápala, proč při pomyšlení na budoucnost s ním cítím tak málo nadšení.

Ridge

Maggie se naklonila a políbila mě na čelo. „Už musím jít.“

Ležel jsem na zádech s hlavou a rameny napůl opřenými o čelo postele. Maggie na mně seděla obkročmo a lítostivě mě pozorovala. Štvalo mě, že teď bydlíme tak daleko od sebe, jenže aspoň jsme si pak užívali každou minutu, kdy jsme byli spolu. Vzal jsem ji za ruce a přitáhl ji k sobě. Doufal jsem, že ji tak přesvědčím, aby ještě neodcházela.

Zasmála se a zavrtěla hlavou. Políbila mě, ale jen krátce, a znova se odtáhla. Sklouzla mi z klína, ale nepustil jsem ji moc daleko. Zase jsem ji chytil a přišpendlil k matraci. Ukázal jsem na ni prstem.

„Musíš tady zůstat. Ještě jednu noc.“

„Nemůžu. Mám školu.“

Vzal jsem ji za ruce, zvedl jí je nad hlavu a přitiskl své rty na její. Věděl jsem, že nezůstane. Nikdy v životě školu nevynechala, ledaže byla tak nemocná, že se skoro nemohla pohnout. Tak trochu jsem si přál, aby si připadala nemocná i teď. To by ji snad přimělo zůstat v posteli se mnou.

Přejel jsem jí rukama po zápěstích a jemně nahoru po pažích, až jsem uchopil do dlaní její obličej. Pak jsem ji ještě naposledy políbil. „Tak běž. Dávej na sebe pozor. Dej mi vědět, až se dostaneš domů.“

Přikývla a zvedla se z postele. Naklonila se přese mě, popadla košili a přetáhla si ji přes hlavu. Sledoval jsem ji, jak chodí po pokoji a sbírá oblečení, které jsem z ní chvatně strhal. Většina dvojic by se po pěti letech chození sestěhovala dohromady. Jenže většina lidí nechodila s Maggie. Ta byla tak tvrdohlavě nezávislá, až to člověka skoro zaráželo. Ale bylo to pochopitelné vzhledem k tomu, co ji v životě potkalo. Když jsme se seznámili, starala se o svého dědečka. Předtím strávila většinu dospívání tím, že pomáhala dědovi starat se o babičku, která umřela, když bylo Maggie šestnáct. Když byl teď děda v pečovatelském domě, měla konečně šanci žít sama, než dokončí školu, a já bych ji měl sice nejradši tady u sebe, ale chápal jsem, jak je to pro ni důležité. Takže jsem musel ještě jeden rok zatnout zuby a vydržet to, že ona bude v San Antoniu a já tady v Austinu. Protože ať do mě bací hrom, jestli se odstěhuju z Austinu, a do San Antonia už vůbec ne.

Ledaže by to po mně chtěla, samozřejmě.

„Řekni bratrovi, že mu držím palce.“ Stála ve dveřích mého pokoje, připravená k odchodu. „A musíš se přestat týrat, Ridgei. Textaři mají bloky stejně jako spisovatelé. Však ona si tě múza zase najde, uvidíš. Miluju tě.“

„Taky tě miluju.“

Usmála se a vycouvala z mé ložnice. Zasténal jsem. Věděl jsem, že to s těmi spisovateli myslela dobře, ale stejně jsem se s tím nedokázal přestat stresovat. Nevěděl jsem, jestli je to proto, že Brennan na mě tak tlačí, nebo proto, že už jsem se vyždímal z nápadů: slova prostě nepřicházela. A když nevěřím veršům, je těžké být spokojený s hudbou.

Zavibroval mi telefon. Byla to zpráva od Brennana, která ještě víc zesílila můj pocit, že jsem v koncích.

Brennan: Už jsou to týdny. Prosím, řekni mi, že něco máš.

Já: Pracuju na tom. Jak je na turné?

Brennan: Fajn, ale připomeň mi, abych už při příštím zájezdu Warrenovi nedovolil domlouvat tolik koncertů.

Já: Koncerty jsou to, co ti zajistí jméno.

Brennan: Co NÁM zajistí jméno. Kolikrát ti mám říkat, aby ses nechoval, jako že k tomu nepatříš.

Já: Nebudu k tomu patřit, jestli nepřekonám ten zatrace-ný blok.

Brennan: Možná bys měl víc chodit ven. Prožít nějaký pořádný drama. Třeba se kvůli umění rozejít s Maggie. Ona to pochopí. Zlomený srdce je zdrojem inspirace. Posloucháš někdy country?

Já: Bezva nápad. Řeknu Maggie, cos mi navrhnul.

Brennan: Já můžu říct cokoli a Maggie se na mě stejně nikdy nebude zlobit. Polib ji za mě a jdi psát. Naše kariéra stojí na tvých ramenou.

Já: Blbče.

Brennan: Ha! Je to hněv, co cítím z tvé zprávy? Využij ho. Běž napsat rozzlobenou píseň o tom, jak moc nesnášíš svýho mladšího brášku. A pak mi to hned pošli. ;)

Já: Jo. Pošlu ti to, jen co si vystěhuješ krámy ze svýho starýho pokoje. Bridgettina sestra se možná už příští měsíc nastěhuje.

Brennan: A znáš Brandi?

Já: Ne. Měl bych chtít?

Brennan: Ledaže chceš bydlet s další Bridgette.

Já: A do hajzlu.

Zavřel jsem konverzaci s Brennanem a napsal Warre-novi.

Já: Měli bychom dál hledat spolubydlícího. Brennan říká, že Brandi v žádným případě. Nechám na tobě, abys to Bridgette oznámil, když spolu tak dobře vycházíte.

Warren: Ti teda děkuju.

Zasmál jsem se a vyskočil z postele. Vzal jsem kytaru a zamířil na balkon. Bylo skoro osm a já věděl, že ona už bude sedět venku. Netušil jsem, jak bláznivý jí musím připadat, ale mohl jsem to zkusit. Nakonec, nemám co ztratit.

2.

Sydney

Bezděčně jsem si podupávala nohou a zpívala s hudbou improvizovaná slova, když najednou uprostřed písně pře-stal hrát. To ještě nikdy předtím neudělal, takže jsem se přirozeně podívala jeho směrem. Nakláněl se přes zábradlí a koukal se přímo na mě. Zvedl ukazováček, jako by mi říkal počkej. Pak odložil kytaru a rozběhl se do své-ho bytu.

Co to sakra dělá?

A panebože, proč jsem tak nervózní z toho, že mě vzal na vědomí?

Vyšel ven s papírem a popisovačem.

A začal psát. Co to sakra píše?

Pak zvedl dva papíry do výšky a já přimhouřila oči, abych si to přečetla.

Telefonní číslo.

Sakra. Jeho telefon?

Když jsem se pár vteřin nepohnula, zatřásl papíry, ukázal na ně a pak na mě.

Je cvok. Nebudu mu volat. Nemůžu. Nemůžu to udělat Hunterovi.

Kluk zavrtěl hlavou, otočil jeden papír a zase něco napsal. Zvedl ho do výšky.

Napiš mi.

Když jsem se pořád nepohnula, otočil papír a zase něco napsal.

Chci se zeptat …?

Otázka. Esemeska. Připadalo mi to naprosto nevinné. Když znova zvedl papír s telefonním číslem, vytáhla jsem mobil a naťukala ho. Zírala jsem na obrazovku a pár vteřin nevěděla, co napsat, takže jsem začala trochu formálně.

Já: Na co se chceš zeptat?

Podíval se na svůj telefon a já viděla, jak se mu po tváři šíří úsměv, když mu došla moje zpráva. Odložil papír, opřel se o židli a začal datlovat. Když mi telefon zavibroval, na vteřinu jsem zaváhala, než jsem se na něj podívala.

On: Zpíváš si ve sprše?

Zavrtěla jsem hlavou, když se potvrdilo moje původní podezření. Flirtuje se mnou. Ovšem, jak jinak. Je to muzikant.

Já: Nechápu, co je to za otázku, ale jestli je to pokus o flirt, tak zbytečně marníš čas. Mám kluka.

Stiskla jsem ODESLAT a dívala se, jak si to čte. Zasmál se, což mě podráždilo. Hlavně proto, že se smál tak … mile. Dá se to tak vůbec říct? Nevím, jak jinak bych to popsala. Jako by se mu smál celý obličej, nejen rty. Zajímalo by mě, jak to vypadá zblízka.

On: Věř mi, já vím, že máš kluka, a tohle rozhodně není flirt. Chci vědět, jestli si zpíváš ve sprše. Náhodou si lidí, co si zpívají ve sprše, cením, a potřebuju to vědět, abych se rozhodl, jestli ti mám položit další otázku.

Přečetla jsem si tu dlouhou zprávu a obdivovala, jak rychle dokáže psát. Kluci v tom obvykle nejsou tak dobří jako holky, ovšem jeho odpověď mi přišla skoro okamžitě.

Já: Ano, zpívám si ve sprše. Co ty?

On: Já ne.

Já: Jak to, že si tak vážíš lidí, co si zpívají ve sprše, ale sám to neděláš?

On: Asi proto, že to nedělám, mám sklon vážit si lidí, co to dělají.

Tahle konverzace nikam nevedla.

Já: A proč jsi ode mě potřeboval tuhle zásadní informaci?

Zvedl nohy a opřel si je o zábradlí balkonu. Na pár vte-řin se na mě zadíval, než se zase začal věnovat telefonu.

On: Chci vědět, jak si můžeš zpívat slova k mým melodiím, když jsem je ještě nenapsal.

Tváře mi okamžitě zrudly zahanbením. Sakra. Trapas.

Zírala jsem na esemesku, pak na něj. Sledoval mě s tváří bez výrazu.

Proč jsem si zatraceně myslela, že mě tady nemůže vidět? Nikdy mě nenapadlo, že mě pozoruje, když si zpívám s jeho melodiemi. Kruci, až do včerejšího večera jsem netušila, že o mně vůbec ví. Nadechla jsem se. Kéž bych s ním nikdy nenavázala oční kontakt ani nic jiného! Nevím, proč mi to připadalo tak trapné, ale připadalo. Jako bych nějakým způsobem narušila jeho soukromí. To mě štvalo.

Já: Mám ráda písně s textem, a protože už mě nebavilo čekat, až k tomu začneš zpívat, začala jsem si vymýšlet texty sama.

Přečetl si to a podíval se na mě, teď už bez nejmenšího náznaku toho nakažlivého úsměvu. Jeho vážný výraz se mi nelíbil. Nelíbilo se mi, co dělá s mým žaludkem. Ale to, co s ním dělal jeho usměvavý výraz, se mi taky nezamlouvalo. Kéž by si ten kluk vystačil s obyčejným, nepřitažlivým, neutrálním výrazem. Jenže jsem pochybovala, že je toho schopný.

On: A pošleš mi je?

Bože, ne. Ne, kruci.

Já: Ne, kruci.

On: Prosím?

Já: Ne.

On: Prosím prosím?

Já: Děkuji, ne.

On: Jak se jmenuješ?

Já: Sydney. A ty?

On: Ridge.

Ridge. Hodilo se to k němu. Muzikantsko-umělecky--náladové jméno.

Já: Tak Ridgei, promiň, ale já neskládám texty, které by chtěl někdo slyšet. Jestli jsou to tvoje melodie, proč si je neotextuješ sám?

Začal psát, a tentokrát mu to trvalo nějakou dobu, takže jsem odhadla, že to bude dlouhá zpráva. Prsty mu rychle poletovaly nad telefonem. Čekala jsem, že mi přijde celý román. Pak ke mně vzhlédl, a v tu chvíli mi mobil zavibroval.

Ridge: Asi by se dalo říct, že mám pořádný blok. Takže vážně moc, moc stojím o to, abys mi napsala, co si zpíváš, když hraju. I kdyby ti to připadalo hloupé, stejně bych si to rád přečetl. Vypadáš, jako bys znala každou moji melodii, i když jsem je ještě nikdy nehrál jinde než tady na balkoně.

Jak může napsat, že vypadám, jako bych znala každou jeho melodii? Položila jsem si dlaň na tvář a cítila, jak rud-nu při pomyšlení, že mě asi sledoval mnohem déle, než jsem si uvědomovala. Nejspíš jsem ta nejmíň všímavá osoba na světě. Vzhlédla jsem k němu a viděla, že už zase ťuká zprávu, takže jsem se soustředila na telefon a čekala, až zavibruje.

Ridge: Vidím, jak celé tvoje tělo reaguje na mou kytaru. Po-klepáváš chodidlem, pohazuješ hlavou. Dokonce jsem tě zkoušel tím, že jsem sem tam zpomalil rytmus a díval se, jestli si toho všimneš. A vždycky sis všimla! Když sem něco změnil, tvoje tělo na to vždycky zareagovalo. Takže poznám, že máš hudební sluch, jen z toho, jak tě pozoruju. A když si zpíváš ve sprše, nejspíš jsi taky dobrá zpěvačka. Což znamená, že máš možná talent na psaní textů. Takže, Sydney, chci vědět, jaké texty skládáš.

Ještě jsem nedočetla, když přišla další zpráva.

Ridge: Prosím. Jsem zoufalý.

Zhluboka jsem se nadechla a víc než kdy předtím si přála, aby k téhle konverzaci nikdy nedošlo. Vůbec jsem sakra netušila, jak si o mně mohl udělat takový obrázek, a já přitom ani nepoznala, že mě pozoruje. Svým způsobem mi to ale pomohlo, protože jsem se přestala tak stydět za to, že viděl, jak já pozoruju jeho. Jenže když teď chtěl znát moje texty, styděla jsem se z úplně jiného důvodu. Opravdu zpívám, ale ne tak dobře, abych s tím mohla dělat něco profesionálně. Má vášeň se týká jen hudby, ne její interpretace. A sice hrozně ráda píšu texty, ale ještě nikdy jsem je nedala nikomu přečíst. Připadalo mi to moc důvěrné. To už bych snad radši, aby mi poslal normální, vulgární „balicí“ esemesku.

Skoro jsem nadskočila, když telefon zase zavibroval.

Ridge: Víš co? Uděláme dohodu. Vyber si jednu moji melodii a pošli mi text. A dám ti pokoj. Zvlášť jestli bude stát za prd.

Zasmála jsem se. A taky vyděsila. On to nevzdá. Budu si muset změnit telefonní číslo.

Ridge: Teď znám tvůj telefon, Sydney. Nedám ti pokoj, dokud mi nepošleš aspoň jeden text.

Ježíši. Vážně to nevzdá.

Ridge: A taky vím, kde bydlíš. Klidně přilezu po kolenou ke tvým dveřím.

Do hajzlu!

Já: Fajn, přestaň vyhrožovat. Jednu píseň. Ale musíš mi ji zahrát a já budu zapisovat, protože předtím jsem to nedělala.

Ridge: Domluveno. Kterou? Zahraju ti hned.

Já: Jak ti mám asi napsat kterou, když nevím, jak se jmenují?

Ridge: No to já taky ne. Začnu hrát, zvedni ruku, až si vy-bereš.

Odložil telefon, vzal si kytaru a dal se do hraní. To nebyla ta, kterou jsem chtěla, a tak jsem zavrtěla hlavou. Přešel k dalším a já pořád vrtěla hlavou, až jsem uslyšela známé tóny mé nejoblíbenější. Zvedla jsem ruku a Ridge se smál. Chvíli počkal, než si donesu blok a pero, a pak spustil znova od začátku. A já začala zapisovat slova, která jsem si k tomu předtím pobrukovala.

Musel zahrát píseň třikrát, než jsem konečně byla hotová. Už se skoro setmělo a nebylo vidět, takže jsem zvedla telefon a napsala mu.

Já: Už na to nevidím. Půjdu dovnitř a pošlu ti to esemeskou, ale musíš slíbit, že už to po mně víckrát nebudeš chtít.

Světlo z mobilu ozářilo jeho úsměv. Přikývl, vzal kytaru a vydal se do bytu.

Já šla do svého pokoje, sedla jsem si na postel a přemítala, jestli je ještě čas si to rozmyslet. Měla jsem pocit, že tahle výměna zpráv zničila moje chvíle na balkoně od osmi. Teď už tam nemůžu vysedávat a poslouchat ho. Víc se mi líbilo, když jsem si myslela, že o mně neví. Jako bych si tam chodila užívat v soukromí koncert určený jen pro mě. Teď už jsem se moc soustředila na něj, než abych si doopravdy užívala poslech. Měla jsem na něj vztek, že mi to tak pokazil.

Zdráhavě jsem mu poslala svoje verše, vypnula zvonění telefonu a vydala se do obýváku. Snažila jsem se zapomenout, že se to všechno vůbec stalo.

Ridge

Do háje. Ta holka je dobrá. Vážně je dobrá. Brennan z toho bude v rauši. Věděl jsem, že kdyby chtěl tohle použít, budeme jí muset dát podepsat smlouvu a něco jí zaplatit. Ale stálo by to za to, zvlášť jestli jsou její ostatní texty taky tak dobré.

Otázka ovšem byla, jestli bude ochotná nám pomoct. Očividně svému talentu moc nevěřila, ale to už byla ta nejmenší starost. Největší se týkala toho, jak ji přesvědčit, aby mi poslala další texty. Nebo jak ji ukecat, aby psala se mnou. Pochyboval jsem, že ten její přítel bude pro. Od pohledu to byl ten největší hajzlík, jakého svět viděl. Nechápal jsem, jak na to může mít koule: v jednu chvíli se mazlil na balkoně se Sydney, líbal ji a tiskl k sobě na lehátku jako ten nejpozornější partner na světě. A sotva se otočila zády, přitáhl si na balkon tu druhou holku. Sydney musela být ve sprše nebo tak něco, protože se oba vyřítili na balkon, jako by jim odtikávaly stopky, a než jsem stačil mrknout, ta druhá holka už na něm visela, držela ho nohama kolem pasu a přisála se k němu. A nebylo to poprvé. Viděl jsem je spolu už tolikrát, že jsem to přestal počítat.

Vážně nebyla moje věc vykládat Sydney, že kluk, se kterým chodí, brousí její spolubydlící. A už vůbec jsem jí to nemohl napsat esemeskou. Kdyby mě Maggie podváděla, určitě bych to chtěl vědět. Jenže moje známost se Sydney zatím nepokročila tak daleko, abych jí mohl něco takového říct. Na hlavu oznamovatele podobné noviny se většinou svalí všechna vina, zvlášť když tomu podváděný nechce věřit. Mohl bych jí napsat anonymní vzkaz, ale ten kretén její přítel by se z toho nejspíš vykecal.

Prozatím jsem nemohl dělat vůbec nic. Nebyla to moje věc, a dokud se líp nepoznáme, stejně by mi nevěřila. Telefon mi v kapse zavibroval. Doufal jsem, že je to Sydney a posílá mi další texty, ale zpráva byla od Maggie.

Maggie: Už jsem skoro doma. Tak za 2 týdny pa.

Já: Kolikrát jsem ti říkal, abys nepsala, když ještě řídíš. Napiš mi, až budeš doma úplně, ne skoro. Teď odlož ten telefon a soustřeď se na řízení.

Maggie: Tak jo.

Já: Přestaň psát!

Maggie: OK!

Odhodil jsem telefon na postel, protože už jsem jí nehodlal odepisovat. Nemohl jsem jí dávat záminku, aby při řízení zase psala. Zašel jsem si do kuchyně pro pivo a pak si přitáhl židli vedle Warrena, který vytuhl na gauči. Vzal jsem mu z ruky ovladač, abych zjistil, na co se koukal.

Porno.

Že mě to hned nenapadlo. Ten kluk se nekouká na nic, kde nejsou nahé ženské. Chtěl jsem změnit program, když se probral a vytrhnul mi ovladač z ruky. „Dneska je můj večer.“

Nevím, jestli to vymyslel Warren nebo Bridgette, že se budeme ve volbě kanálů střídat, ale byl to ten nejhorší nápad na světě. Hlavně proto, že jsem si nikdy nebyl jistý, kdy jsem na řadě já, i když tohle byl technicky vzato můj byt. A jestli mi platili nájem jednou za čtvrt roku, mohl jsem být rád. Neřešil jsem to, protože Warren byl můj nejlepší kamarád od střední a Bridgette je … prostě je tak drsná, že se s ní radši nechci bavit. Už od té doby, co ji sem Brennan před šesti měsíci nastěhoval. Naštěstí jsem si nemusel dělat starosti s penězi, díky práci a podílům od Brennana, takže jsem to nechával plavat. Pořád jsem nevěděl, kde Brennan Bridgette poznal a co spolu mají. Sex zřejmě ne, ale očividně mu na ní záleží. Neměl jsem ponětí jak ani proč, protože jsem na ní neshledával žádné jiné lidské kvality než to, jak dobře vypadá v uniformě servírky z Hooters.

Sotva mě to napadlo, pochopitelně jsem si hned musel vybavit, co řekla Maggie, když zjistila, že se k nám Bridgette stěhuje.

„Je mi fuk, že s vámi bude bydlet. Nejhorší, co se může stát, je, že mě s ní budeš podvádět. Pak se s tebou budu muset rozejít, tobě to zlomí srdce a oba budeme zoufalí a ty budeš tak v depresi, že se z toho už nikdy nevyhrabeš. Takže jestli mi budeš chtít zahnout, dej si bacha, aby to byl ten nejlepší sex v životě, protože to taky bude poslední sex, co si užiješ.“

Nemusela si dělat starosti, že bych jí zahnul, ale tohle její varování způsobilo, že jsem se na Bridgette v uniformě radši ani nepodíval.

Jak to, že se mi myšlenky zatoulaly až sem?

Proto mám asi blok. V poslední době jako bych se nemohl soustředit na nic důležitého. Šel jsem zpátky do pokoje, abych přepsal Sydneyiny verše na papír, a začal jsem uvažovat, jak je přiřadit k hudbě. Chtěl jsem Sydney napsat, co si o nich myslím, ale neudělal jsem to. Měl bych ji ještě chvíli napínat. Vím, jak drásá nervy, když člověk někomu pošle kus své duše, a pak čeká na posouzení. Když ji nechám čekat dost dlouho a pak jí povím, jak to bylo brilantní, třeba v ní probudím touhu poslat mi toho víc.

Možná to je trochu kruté, jenže ta holka nemá ponětí, jak moc ji potřebuju. Když jsem si teď byl skoro jistý, že jsem našel svou múzu, musel jsem si dát pozor, aby mi neutekla.

Table of Contents

intro

1.

2.