Přeložila Eva Klimentová

In a New York Minute

Copyright © 2022 by Kate Spencer

All rights reserved.

Translation © Eva Klimentová, 2023

ISBN 978-80-249-5120-1

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

PODĚKOVÁNÍ

Anthonymu, který tvoří jednu polovinu
mé newyorské love story. A Terese a Sarah,
které tvoří druhou.

KAPITOLA PRVNÍ

franny

Nikdo si hned po ránu neusmyslí, že dnes dostane padáka. Nikdo si při prvním doušku ranní kávy neřekne: Dneska to přijde. Zrovna když budu už čtvrt hodiny procházet ranní maily a odpovídat té protivné klientce Melindě, dostanu na slacku zprávu, že mám jít do hlavní zasedačky na „důležitý pokec“.

Koho by napadlo, že mega úspěšný start-up v oblasti bytového designu, pro který pracujete – znáte to, před čtyřmi lety nabrali spoustu nových zaměstnanců, lednice jsou plné bio šťáv z čerstvého ovoce, ve všech konferenčních místnostech najdete sedací pytle a každý týden se pořádají večeře na střešní terase – během tři čtvrtě hodiny vyrazí polovinu zaměstnanců?

Kdo by si pomyslel, že vedení špatně naložilo s rizikovým kapitálem, který sem tekl – byl to tak obrovský balík, že vzbudil přemrštěný pocit možností a bezpečí a šestadvacetiletému zakladateli firmy umožnil, aby jen během loňského roku rozšířil počet zaměstnanců z dvaceti sedmi na sedmdesát čtyři (a jen tak mimochodem si zakoupil třešňově červené maserati) – a že z něj nezbylo vůbec nic.

Tedy aspoň mě nic takového nenapadlo.

Prostě mi připadalo nemožné, že lidé, kteří mi předtím nadšeně vyprávěli o standardních čtyřech týdnech dovolené pro všechny zaměstnance, včetně těch nových, přede mnou budou jednoho dne sedět v barevných šedesátkových křesílkách (upřímně řečeno, klientům bych je do bytu nevybrala), s obrovskými kelímky ze Starbucks na stole, a vyřknou tahle slova:

„Moc nás to mrzí, Franny. Tvého přínosu pro Spayce si opravdu vážíme. Ale potřebujeme sloučit digitální a designový tým. Velké škrty dopadly dokonce i na marketing. Ale to prostě k práci v start-upu patří. Víš, jak to chodí. Moc rychle jsme se rozrostli, a teď se musíme zmenšit.“

Měla jsem vědět, že když pracujete pro firmu, která slibuje „převratné změny“, možná do toho zahrne i váš život.

Už přes rok se mi dostávalo ujištění, že mě co nevidět čeká povýšení, ale nikdy jsem se ho nedočkala. Místo toho mě bez okolků vyrazili ještě před desátou ranní. Připadala jsem si, jako bych právě dostala košem od někoho, kdo přede mnou měl ve skutečnosti pokleknout a požádat mě o ruku.

Jako ve snách jsem došla k masivnímu bělostnému pracovnímu stolu, o který jsem se dělila s dalšími šesti designéry na juniorní pozici. V očích mě pálily slzy. Měla jsem sevřenou hruď, zmocnila se mě panika. Najednou jsem v duchu viděla jen cifry a body k odškrtnutí naskakovaly na obrazovce v mé hlavě.

Studentské půjčky.

Účet za telefon.

Jídlo.

Ty kostkované vansky se vzorečkem na zakázku, za které jsem vyplázla přes sto dolarů, když jsem si minulý týden pozdě večer dopřávala na internetu terapii nakupováním.

Nájemné.

Můj byt byl podle newyorských měřítek „cenově dostupný“, ale nájemné i tak tvořilo značnou část mé výplaty. Tento výdaj jsem si ospravedlňovala, protože jsem ten prostor opravdu zbožňovala. Maličký byteček, to ano, a sem tam do něj zavítal nějaký ten šváb. Ale byl jenom můj.

A samozřejmě jsem měla velké plány, že trochu snížím dluh na své kreditce a splatím ten výlet do Miami z doby před třemi lety, kde jsem si k večeři omylem objednala lahev vína za tři sta dolarů a pak mi bylo trapné číšníkovi říct, že jsem se spletla.

Veškeré své novoroční naděje a sny jsem jednoho nedělního rána na začátku ledna vyvěsila na nástěnku přání, kterou jsem si vyrobila za přítomnosti svých dvou nejlepších kamarádek Cleo a Loly a hory bagelů z věhlasného lahůdkářství Russ and Daughters. Povýšení v práci, finanční svoboda, klasická černá kabelka značky Chanel z měkké hladké kůže, se zlatým řetízkem na rameno. Ztráta zaměstnání na té nástěnce rozhodně nebyla. A tu kabelku pořád ještě nemám. Nejspíš jsem aspoň teď mohla s jistotou říct, že nástěnky přání jsou naprostá hovadina.

Šéf IT oddělení Doug obcházel náš společný stůl s rozpačitým výrazem ve tváři a pár klepnutími do klávesnice nás odhlašoval z počítačů. Melinda už ode mě nikdy neobdrží odpověď ohledně té zářivě červené pohovky, kterou jsem vybrala do jejího obýváku v Austinu. Představa, že tam bude nakvašeně čekat na moji odezvu, byla jediným světlým bodem tohohle dne, který stál jinak totálně za prd.

Uprostřed kanceláře byla navršená hromada krabic. Ležely na zářivě růžových pohovkách, které sloužily jako prostor pro setkávání našeho designového týmu. Naproti mně stála moje tichá, introvertní a geniální kolegyně Ramona, která o víkendech vytvářela ve svém ateliéru v Queens sochy z papírmaše. Ukládala do krabice pár předmětů ze svého psacího stolu a přitom popotahovala.

„Ramono,“ řekla jsem, když jsem zachytila její pohled. „Je mi to moc líto.“

Otřela si rukávem oči a věnovala mi uplakaný úsměv. „Ještě jsem to nikomu neřekla, ale jsem těhotná.“

Poklesla mi čelist. „Bože můj.“

Přikývla. „A Chris…“ Při vyslovení partnerova jména se znovu zajíkla. „Zrovna odešel ze zaměstnání, aby se mohl plně věnovat profesionálním kurzům vaření. Jsme totálně nahraní.“

Zvedl se mi žaludek a chtělo se mi zvracet při pomyšlení, že si nebudou moct dovolit všechno, co je zapotřebí pro miminko.

„Je to na draka,“ řekla jsem. „Mám co dělat, abych splatila studentské půjčky. Nevím, jak to teď utáhnu.“

Lidé kolem nás spolu mluvili tiše a šeptem, ale bylo poznat, že nevědí, co si mají počít. Většině zaměstnanců ještě nebylo třicet a skoro polovina z nás se ocitla na dlažbě. Sice jsme dostali nějaké odstupné, ale byli jsme teď vydáni na milost a nemilost newyorskému trhu práce. Čtyři roky jsem se snažila v práci, která mě sice možná ne vždycky stimulovala, ale byla dobře placená a s mými spolupracovníky byla legrace a nečinilo mi potíž být devět hodin denně v jejich blízkosti.

A teď nám nezbylo než naházet všechno, co zůstalo z našeho působení ve Spayce, do čtyřiceticentimetrové krabice: křišťálovou kostku – cenu za Nejlepší digitální start-up. Zelenou figurku želvičky, kterou mi kolega Raphael přivezl z Mexika. Zarámovanou fotku Keanu Reevese, kterou mi někdo nechal na stole jako aprílový žertík. Nerezovou lahev s firemním logem, kterou všichni zaměstnanci dostali k loňskému Dni Země.

Poslední čtyři roky mého života, během deseti minut zabalené a připravené, abych si je odvlekla domů.

Popadla jsem svou krabici. Na jednom rameni mi visela retro kabelka posetá barevnými kamínky a na druhém plátěná taška s logem Spayce, ve které jsem stále měla zabalený dnešní oběd – těstoviny ze včerejška. Tlumeným hlasem jsem se rozloučila s pár lidmi a zamířila k výtahu. Kolenem jsem stiskla modré přivolávací tlačítko.

V New Yorku jsme zrovna zažívali vlnu veder, jedno z těch bizarních období, kdy teploty v polovině května náhle vyskočí z patnácti na dvaatřicet stupňů. V půl osmé ráno, jen před pár hodinami, mi volné modro-zelené hedvábné šaty bez rukávů (moje nejlepší kamarádka Cleo jim říkala „šik pytel“) v kombinaci s černými keckami připadaly jako naprosto rozumný výběr oblečení.

Jenže když jsem ověšená všemi těmi krámy s funěním ušla tři bloky přes Times Square, proměnila jsem se ve zpocený slepenec tašek a oděvů. Měla jsem vlhko v podpaží a na kudrlinách mi ulpívaly perličky potu. A na pravé patě se mi dělal puchýř.

Připadalo mi, že se celou hodinu přehrabuju v kabelce, než jsem konečně našla kartu na metro a protáhla ji velkým kovovým turniketem na stanici. Když jsem sešla po schodech a prodrala se dopolední masou lidí, kteří stále ještě spěchali do práce, byla jsem vzteky bez sebe. Kráčela jsem k nástupišti expresního vlaku, kde mě ovšem u schodů přivítala cedule: Z DŮVODU REKONSTRUKCE Z TÉTO STANICE NEJEZDÍ VLAKY DO DOWNTOWN BROOKLYN.

Všechno, co se dnes mohlo podělat, se podělalo. Změnila jsem směr a při tom jsem si brblala pod vousy. Zamířila jsem k nástupišti trasy Q. Tak se aspoň dostanu do Brooklynu a potom můžu nasednout na správný vlak ze stanice Atlantic Avenue, což bude opruz. Bože, kéž už bych byla doma.

Jak jsem se pokoušela popadnout dech, nasála jsem pronikavý puch metra, který se uvolnil, jakmile se na naše spanilé, leč smrduté velkoměsto snesl teplý vzduch. „Proboha,“ zahuhlala jsem a měla jsem co dělat, abych se nepozvracela.

A pak jsem to uslyšela: skřípění brzd, neklamné znamení, že můj vlak přijíždí k nástupišti, které se nacházelo ještě o jedno schodiště níž. Odvážila jsem se nadechnout nosem – ble, všechno smrdělo močí – a rozběhla jsem se, krámy v krabici při každém kroku nadskakovaly. Doběhla jsem ke schodům a zahlédla stříbřitý odlesk vagonu metra. Vlak stál ještě pořád ve stanici.

Cink cink, oznámily dveře vagonu. Každý Newyorčan dobře ví, co tenhle zvuk znamená. Byl čas na úprk.

„Ne, ne, ne!“ zařvala jsem a přiřítila se na nástupiště právě ve chvíli, kdy se dveře milosrdně podruhé otevřely. Vlak jsem viděla rozostřeně, ale skrze poškrábaná okna jsem rozpoznala, že je narvaný – hlava na hlavě. Těsně za dveřmi stála celá barikáda z lidských těl.

„Pardon,“ zasupěla jsem a vklínila se mezi starší paní s drátěným vozíčkem, která se trochu poposunula směrem ke středu vagonu, a obrovitého muže – vysokého, štíhlého a navlečeného v obleku.

„Pardon. Děkuju,“ řekla jsem a natočila se bokem, abych se ještě vešla dovnitř. S touhle debilní krabicí v náručí jsem se nijak nemohla stěsnat. Ale stejně, byla jsem uvnitř, tak tak. A konečně jsem jela domů, abych unikla tomuhle pekelnému dopolednímu panoptiku.

Jakmile se vlak rozjel, s úlevou jsem si oddychla a opřela se zády o dveře vagonu. Pravou paží jsem si přidržovala krabici a levou rukou jsem sáhla po kabelce. Doufala jsem, že se mi podaří vyndat telefon a napsat Cleo a Lole, co se mi přihodilo. Právě když moje prsty přejely po plastovém obalu na mobil, ucítila jsem za sebou prudké škubnutí.

„Co to sakra je?“ zamumlala jsem a snažila se znovu poposunout. Ale nemohla jsem se pohnout. Jako by mě něco přišpendlilo ke dveřím a nepouštělo mě to z místa. Udělala jsem krůček vpřed, nevědomky jsem se opřela o těhotnou ženu, která se držela madla, aby nespadla. Proč jí nikdo nenabídne místo k sezení? pomyslela jsem si, když jsem se omlouvala, že jsem do ní narazila. V duchu jsem se střídavě strachovala o tu těhotnou a přemítala, proč se nemůžu pohnout, a vtom k mým uším dolehlo něco jiného:

Zvuk, jak se mi párají šaty na zádech.

Zrychlil se mi tep a skandoval do rytmu Pro-bo-ha, pro-bo-ha. Moje šaty – ty nádherné heboučké hedvábné šaty, made in Brooklyn, které mě v Alteru ve Williamsburgu stály celé jmění – se zachytily ve dveřích metra a rozpáraly se po celé délce švu, od šíje až pod zadek. Z mého nóbl pytle byl teď nóbl průser.

„Proboha,“ řekla jsem nahlas.

Newyorčané jsou velmi zběhlí v umění necivět, ale jakmile se opovážíte narušit jejich osobní prostor, jejich oči se promění v lasery, které vás při kontaktu sežehnou na popel. Naneštěstí, jak jsem se volnou rukou zběsile snažila chytit roztrženou látku na zádech a přitáhnout si ji k tělu, nikdo kolem nebyl v bezpečí. Nejprve jsem někoho šťouchla loktem do paže. Od skejťáka, který tu ránu utržil, se mi dostalo podrážděného „kristepane“.

„Pardon!“ vykročila jsem vpřed, abych nabyla rovnováhu, a šlápla jsem někomu na nohu.

„No dovolte,“ zasyčela žena v nóbl sportovním oblečku, když ucukla.

„Pardon,“ vykvikla jsem znovu. Bože, bolely mě ruce. Poposunula jsem si krabici nalevo a přicupitala jsem co nejblíž ke dveřím. Doufala jsem, že tak vydržím do příští zastávky. Jenomže jak jsem si přidržovala látku nad zadkem, začaly mi šaty sklouzávat z ramen.

Je možné zároveň se smát i plakat? Protože právě ve chvíli, kdy mi vhrkly do očí slzy, jsem se zachechtala. Den jako korálek.

„Není vám něco?“ zeptala se mě ta těhotná žena a v obličeji se jí zračila upřímná starost.

„Moje šaty.“ Ukázala jsem dozadu. V tu chvíli mi úplně sklouzlo dolů pravé ramínko.

„Ale ne,“ hlesla zděšeně.

„Já vím,“ odvětila jsem. Z mého o oktávu vyššího hlasu čišela panika. „Mám naprosto příšerný den a za pár minut, až se otevřou dveře, ukážu celé stanici holý zadek.“ Stačilo jen, abych jednou mrkla, a po obličeji se mi začaly koulet slzy. Všechno to příkoří, které se mi právě stalo, se řinulo ven, a zrovna na tom nejnevhodnějším místě, všem na očích.

Než jsem ji stihla zarazit, těhulka zahlaholila do davu cestujících: „Nemáte někdo sichrhajcku?“ Řekla to tak nahlas, že skoro všichni kolem se vyděsili. „Sichrhajcku? Nemáte?“

Pár lidí vzhlédlo a pak zase civěli do telefonu. Dívka v mikině Newyorské univerzity, s velikánským drdolem na temeni hlavy, se na mě soustrastně usmála. Nějaká paní se začala štrachat v obrovské kabelce.

„To je v pohodě. Jsem v pohodě,“ snažila jsem se ji ujistit, i když to zjevně nebyla pravda. Přitiskla jsem se ke dveřím, zatímco vlak supěl k další zastávce.

„Tady, zlato!“ Ta paní na mě zamávala a těhotná žena natáhla ruku. „Sichrhajcka to není, ale třeba to pomůže.“

Když se ke mně ta těhulka znovu otočila, rozevřela dlaň a měla v ní malou sponku do vlasů.

„Chcete, abych se vám to s ní pokusila sepnout?“ zeptala se mě se skeptickým výrazem. Ale než jsem stačila říct ne, pročísl hluk metra hluboký, klidný hlas.

„Nate.“

Byl to ten obr v kvádru, který stál vedle mě, až na to, že teď už měl na sobě jen nažehlenou bílou košili a světlemodrou kravatu. Jeho ramena mi sahala akorát k očím. Na ruce mu elegantně viselo tmavomodré sako. „Nate,“ řekl znovu, zjevně vyvedený z míry mou neschopností pochopit, co mám s jeho sakem udělat.

Vzhlédla jsem, abych se mu podívala do očí.

I v tomhle děsném stavu (Ježkovy voči, roztrhly se mi šaty, takže mám odhalená celá záda až na zadek a mám na sobě jediná tanga, která vlastním, ale nikdy je nenosím, jelikož tanga jsou příšerně nepohodlná, jenže včera večer jsem se vykašlala na praní, takže takhle to dopadlo, a ještě k tomu všemu mě právě propustili z práce a pořád mi zbývá nejmíň pět let splácení studentských půjček.) jsem dokázala zaregistrovat, že je pohledný. Takový ten fešák, za kterým se otočíte, když ho míjíte na ulici.

Už jen podle sebevědomého, suverénního držení těla – vypjatá hruď, lehce zvednutá brada – a podle ostře řezané čelisti a hustých hnědých vlasů mi bylo jasné, že tenhle muž nikdy nezažil, že by se za sebe styděl. Zatímco my ostatní jsme v sedmičce měli mokvavé beďary a blyštivá kovová rovnátka (na noc jsem si musela nasazovat zevní aparát, fakt děs), on ode dne, kdy se narodil, jen hladce proplouval životem – s ladnými svaly, alabastrovou pletí, záviděníhodnými lícními kosti a tmavými řasami.

A pak ty jeho oči, přísné a vážné, ale taky velké a krásné. Na první pohled vypadaly hnědé, ale když jsem se podívala pozorněji, uvědomila jsem si, že jsou tak inkoustově tmavé, že spíš ladí s námořnickou modří jeho obleku. Měl tělo běžce či cyklisty nebo – v tu chvíli mi to došlo – triatlonisty. Úplně jsem ho viděla v takovém tom sporém běžeckém dresu, se svaly pulsujícími v elastických trenkách, jak je mu srdečně jedno, že všichni na světě vidí každou hranu a oblinu jeho dokonale vytesaného těla.

„Prosím.“ Jeho hlas zněl trochu starostlivě a trochu podrážděně a nepatrná vráska mezi obočím tento tón zdůrazňovala. „Vezměte si to.“ Dokonce i to obočí měl pěkné, vypadalo upraveně, i když určitě bylo pod jeho úroveň si ho vytrhávat.

„Cože?“ zeptala jsem se roztřeseným hlasem. „Vy chcete, abych si vzala vaše sako?“

Přikývl a maličko se pousmál. „Ano.“

Potom zamrkal, na chviličku zavřel oči a ukázal ty řasy, kvůli kterým ženy šílí a blednou závistí i obdivem.

„Mám jich doma ještě pět.“ Řekl to nesmlouvavě, jako by to přece mělo být jasné. „Vám pomůže mnohem víc.“

Ještě pět? Kdybych zrovna nebyla polonahá a neprožívala svou nejhorší noční můru, pronesla bych žertovně něco v tom smyslu, že bych mohla jeho luxusní obleky prodat, abych zaplatila nájem. Ale místo toho jsem našpulila rty, které jsem si jen před pár hodinami namalovala zářivě červenou odolnou rtěnkou. Byl to pokus zbavit se knedlíku v krku, ale marný. Útrapy dnešního rána se ze mě draly v těžkých vzlycích.

„To je od vás moc hezké. Děkuju.“ Popotáhla jsem, měla jsem ucpaný nos. Božínku, proč musí člověku při pláči téct nudle? Když jsem brečela, už jsem beztak vypadala jako lenochodí mládě a kohoutek u nosu to ještě zhoršoval. „Ale já si ho vzít nemůžu. Vaše sako. Jak bych vám ho vůbec. Vrátila?“ hekala jsem.

Než stačil odpovědět, vlak vyrazil vpřed a já jsem zavrávorala. Bezděčně mi vystřelila levá ruka, abych našla nějaký záchytný bod a nespadla jsem. Snažila jsem se zachytit tyče, ale žádná tam nebyla a místo toho jsem do něj narazila obličejem – levou tváří jsem se otřela o jeho hruď, která byla teplá a pevná. Ruka, která hledala tyč, mu sjela po boku. Ovinula jsem mu ji kolem zad, abych se měla čeho přidržet. Prsty jsem mu svírala košili jako volant. Po tom cuknutí se mi šaty za zády zatřepotaly. Popošel o krok vpřed, aby nabyl rovnováhu, a jeho ruka přistála na mém holém zadku, prsty se pevně přitiskly k mé kůži.

„Proboha. Moc se omlouvám,“ zaslechla jsem odněkud z dáli. Něco na jemném stisku jeho dlaně – horkého a letmého dotyku na mé kůži – bylo zároveň elektrizující i konejšivé, obojí najednou. Připadalo mi, že takhle stojíme celé minuty: dva cizinci, kteří se neohrabaně objímají, moje rudá tvář stále přitisknutá k jeho hrudi, tak těsně, že kdybych se zaposlouchala, nejspíš bych slyšela tlukot jeho srdce.

„Nic se neděje,“ zablábolila jsem do jeho úlevně chladivé košile.

Odtáhl ruku a zapřel ji o strop vagonu. „Pardon,“ řekl a o krůček ustoupil. Ruku držel napřaženou, jako by se právě spálil. „To byla nehoda. Omlouvám se.“

Potom sklopil zrak a podíval se nejprve na mě a potom na svou košili, na které jsem zanechala dva mokré fleky v místech, kde se k ní přitiskly moje oči. A hned pod tím – proboha – byla stopa po nudli. Najednou mi připadalo, že vyhazov z práce není to nejhorší, co se mi dneska stalo.

Odstoupila jsem od něj a těhulka mi věnovala soustrastný pohled, když jsem do ní omylem narazila. Už zase.

„Já bych si ho vzala,“ prohlásila, když jsem zadrmolila další omluvu. „Pokud nechcete…“ Ukázala na sponku, kterou držela v ruce.

Vlak pomalu zastavil v tunelu a z reproduktoru se s praskotem ozval hlas průvodčího: „Dámy a pánové, čekáme zde, až ze stanice před námi odjede vlak.“

„Bezva, tak jo.“ Kývla jsem na neznámého. „Mockrát děkuju.“

Přidržel přede mnou sako za límec, jako to dělávali muži svým milenkám v černobílých filmech, na které se dívala moje babička. Nesměle mi ho přehodil přes ramena a jen lehoulince za něj zatáhl, takže mi akorát padlo. V tu chvíli se jeho tvář ocitla nebezpečně blízko mého temene a málem se mi otřela o vlasy. S úlevou jsem si oddechla, že už nevystavuju zadek na odiv celému městu. V tu chvíli jsem zachytila jeho vůni, která ulpěla na límci. Tenhle muž voněl jako odpoledne strávené se starými knížkami na dřevěných policích, zatímco do oken bubnuje ledový déšť, s lehkým nádechem pryskyřičného borového dřeva a krbu, ve kterém plápolají horké plameny a žhnou mihotavé uhlíky. Bylo to opojné a dekadentní, spolehlivé a temné.

Někdo mi podal papírový kapesník. Smrkala jsem do něj tak dlouho, až úplně provlhl. „Právě jsem dostala padáka,“ bulela jsem. „A teď tohle.“ Kývla jsem hlavou, jako bych nějak mohla ukázat čelem na ty šaty. „Je to fakt den na houby.“

Pousmál se na mě a kývl, ale nic neřekl.

Zastrčila jsem kapesník do kapsy jeho saka a všimla jsem si, že mu maličko zacukaly koutky.

„Nechám ho vyčistit a co nejdřív vám ho vrátím.“

Zavrtěl hlavou. „Na mou duši, jsem v pohodě. A navíc ho potřebujete víc než já.“

Přikývla jsem. Nemýlil se. Nechtěla jsem s holým zadkem dojet metrem až do Brooklynu a pak ještě jít dvanáct minut pěšky domů.

„Moc si toho vážím,“ vypravila jsem ze sebe. Cítila jsem, že v sobě stále dusím pláč a můžu se každou chvíli znovu rozbrečet. Zaskřípěla jsem zuby, uklidnila se a ovládla slzy. „Tohle je ještě horší, než když jsem si před Cherry Tavern ucvrnkla smíchy a musela jsem si na Saint Mark’s Place koupit mikinu, abych si ji omotala kolem pasu a došla v ní domů.“

„Pardon, jakže?“ Vypadal opravdu zaskočeně. „Vy jste si ucvrnkla?“

Byl to takový zlozvyk, tik, dělala jsem to, stejně jako si lidi koušou nehty nebo kroutí vlasy. Snažila jsem se humorem změnit téma. „To nic. Každopádně jsem vám opravdu vděčná. Doslova jste mi zachránil holou prdel.“

Jenže on se nezasmál, ba ani nevyloudil na rtech úsměv. Místo toho svraštil obočí, tváře mu zrůžověly a leskly se. Ústa měl rovná, a když odvrátil zrak, všimla jsem si, že si nenápadně olízl spodní ret.

Bože, přála jsem si, aby tady byly Cleo a Lola a viděly to. Propuštěná z práce. Ponížená před celým metrem. S holými půlkami. A k tomu všemu mi přispěchal na pomoc sexy chlap – na kterého ovšem zjevně neudělala dojem moje schopnost rozervat vejpůl celý kus oděvu, aniž bych při tom vůbec použila ruce.

Jednoho dne z toho bude úžasná historka, kterou si budeme v záchvatech smíchu opakovaně vyprávět u piva. Taková ta historka, která si vysloužila hlášku: „Tohle ti připomenu při přípitku na tvojí svatbě,“ což bylo to nejvyšší uznání, jaké jsme udělovaly společně prožitým trapným chvílím. Doslova jsem přišla o zaměstnání i o šaty – a moje důstojnost byla v těsném závěsu.

Při pomyšlení na kamarádky jsem se uklidnila a začala jsem trochu pravidelněji dýchat. Nádech, výdech. Vlak znovu vyrazil vpřed a s rachotem vjel do stanice Canal Street, v srdci Manhattanu. Pořád jsem myslela na Cleo a Lolu a představovala jsem si, jakou dáme tomuhle chlápkovi přezdívku, až jim tu historku budu vyprávět. Sexy kravaťák. Byl to stoprocentně Sexy kravaťák. Možná to nebylo zrovna moje nejlepší dílo. Rozhodně ne moc nápadité. Ale bylo to trefné a snadno zapamatovatelné. Byl sexy a měl oblek s kravatou. Obojí sedí.

Znovu jsem na něj pohlédla, na muže dříve známého jako Neznámý z metra. Sklonil se pro koženou aktovku, kterou měl položenou na zemi mezi nohama. Byla z hladké, leštěné hnědé kůže, a přesto vypadala starodávně. Dokonce opečovávaně. Nikdy jsem nepotkala nikoho pod šedesát, kdo by nosil debilní aktovku, ale je fakt, že s muži v oblecích jsem se zrovna moc nestýkala.

Jakmile vlak zastavil a otevřely se dveře, Sexy kravaťák mi věnoval zdvořilé pokývnutí. „Tak hodně štěstí,“ řekl. „Se vším.“ Byla jsem z celého toho zážitku tak vedle, že mi chviličku trvalo, než mi došlo, že vystupuje.

„Haló!“ zahalekala jsem ze dveří vagonu, když vystoupil na nástupiště. Pootočil se ke mně a naše oči se opět setkaly. „Děkuju! Vážně. Máte to u mě!“ Zavrtěl hlavou a nepatrně mi pokynul rukou, úsečné rozloučení od neznámého, který mě – i můj zadek – právě bez mrknutí oka zachránil.

„Omlouvám se, že jsem vám zmáčela košili!“ zakřičela jsem znovu, ale už se neotočil. A pak byl Sexy kravaťák ten tam, pohlcen davem, který se valil z vlaku.

***

Zpátky v bezpečí svého brooklynského bytečku jsem pohodila krabici na kuchyňský pultík, upustila tašky na podlahu a pak jsem z ramen setřásla Kravaťákovo sako. Podržela jsem si ho před sebou a skepticky si ho prohlížela. Po kapsách jsem nenašla nic kromě svého zmačkaného kapesníku (jo, cestou domů jsem to zkontrolovala). Vypadalo i působilo buď jako zbrusu nové, nebo bezvadně udržované. Zavadila jsem prstem o kraj visačky přišité k límci. Gucci. Ty bláho. Tohle byl nyní oficiálně ten nejhezčí kousek, jaký jsem vlastnila.

Pověsila jsem ho na háček ve skříni, nechala ze sebe sklouznout zničené šaty a potom jsem se sesula na postel. Byla jsem zoufale vyčerpaná. Prozivam nejhorsi den v zivote, napsala jsem kamarádkám. Pls poslete bagely.

Lola odpověděla obratem. BRB porada napisu ASAP!!! Věděla jsem, že to znamená, že se možná několik hodin neozve. Když je vaší prací zveřejňovat na internetu nejnovější zprávy o celebritách, má informování o nejnovějším rozvodu nebo skandálu obvykle přednost před odepisováním kamarádkám. Ale Lola byla loajální. Přestože nemohla pokaždé odpovědět hned, vždycky byla nablízku, když šlo do tuhého.

Za minutu mi zazvonil telefon. Klepla jsem na zelené tlačítko a objevil se Clein obličej, lehce zastíněný obrovským kelímkem s kávou, který si pozvedla ke rtům. „Jsi v poho?“ zeptala se, než se napila.

„Neuvěříš, co se mi dneska ráno stalo.“ Vynechala jsem pozdrav a šla rovnou k věci. „Vyrazili mě ze Spayce.“

„Ty vado, Fran. To je hrůza!“ Vykulila oči za želvovinovými obroučkami padesátkových brýlí à la kočka, které jsem jí před pár týdny pomohla vybrat ve Fabulous Fanny’s v East Village. „Já myslela, že tě chtěli povýšit.“

„Jo, to jsem si taky myslela. Ale prosím tě, to ještě není to nejhorší. Cestou domů se mi v metru roztrhly šaty odshora až dolů. Můj zadek viděla půlka Manhattanu.“

„Cože?!“ Cleo zděšeně svraštila nos. „Počkej. Vydrž – už jsem skoro v práci.“ Sledovala jsem, jak se změnil záběr na mém displeji, když si položila telefon na kelímek, aby za sebou zavřela dveře. „Tak,“ řekla, když se znovu objevil její obličej. „Teď o tvém zadku neuslyší všichni široko daleko.“

Zastrčila si za ucho pramen rovných černých vlasů, takže její mikádo do podkůvky vypadalo ještě elegantněji. Pracovala jako právnička v bezplatné právní poradně a taky jako odborná asistentka na Fordhamské univerzitě. S Lolou jsme si z ní s oblibou utahovaly, že všichni její studenti jsou do ní zamilovaní, ale vždycky nás jen zpražila pohledem. To ovšem Lole nezabránilo v tom, aby jí zazpívala písničku „Hot for Teacher“, když jsme před pár měsíci naposledy do noci pařily v karaoke baru Winnie’s v Čínské čtvrti.

„Nezabij mě,“ řekla a posunula si brýle ke kořeni nosu. „Ale mám asi tak pět minut a pak musím jít odučit seminář. Takže mi řekni zkrácenou verzi a já za tebou co nejdřív přijedu.“

Vychrlila jsem ze sebe historku o cestě metrem, krabici debilních suvenýrů z práce, té těhotné, která si neměla kam sednout, zpoceném podpaží – a samozřejmě o něm.

„Ty jo,“ utrousila Cleo. „Vždyť víš, co si myslím o celé té pitomé galantnosti.“

To jsem vskutku věděla.

„A určitě by ses bez jeho pomoci obešla,“ pokračovala.

Souhlasně jsem přikývla.

„Ale něco na tom je fakt sexy,“ dodala. „Jakože, víš co, kdo vůbec v metru odtrhne oči od telefonu? Natož aby někomu pomohl?“

„A představ si,“ podotkla jsem. „Je to Gucci, ty vado.“

Cleo hvízdla mezi zuby. „Ty kráááso,“ protáhla pro větší efekt dlouhé á.

„Já vím. Možná mu to sako nosí smůlu, a tak mě využil, aby se ho zbavil,“ zažertovala jsem a celá jsem se zachumlala do deky.

„No, ať už je to, jak je to, můžeš za něj na Poshmarku utržit slušný balík.“

„To budu muset, až mi dojde odstupné. Dostala jsem jen dvouměsíční.“

„Něco vymyslíme.“ I po telefonu jsem slyšela, jak to Cleo šrotuje v hlavě. „A hele, Fran, možná je to tak nejlepší. Vždyť už ti to tam dlouho lezlo krkem.“

„To jo,“ připustila jsem. „Ale co to o mně vypovídá, že jsem dostala padáka? Možná jsem celou tu dobu byla v práci nemožná a vůbec jsem to nevěděla.“

„Franny, to se prostě stává, že člověk dostane vyhazov. Zařídila jsi mi celý byt, takže mám hmatatelný důkaz, že svou práci umíš skvěle.“

„To říkáš jen tak,“ vyčetla jsem jí. „Vždyť jsem ti jenom našla lepší polštářky na pohovku. To dokáže každý.“ Dělala jsem si legraci, jasně. Ale v hlavě se mi ozval známý nejistý hlas, který přemítal, jestli to třeba není pravda.

„A navíc,“ pokračovala jsem, „jsem měla ráda výplatu. Stabilitu. Občerstvení zdarma. Výplatu.“

„Já vím,“ přisvědčila. „A neříkám, že všechno se děje z nějakého důvodu…“

„To teda říkáš!“ přerušila jsem ji. Cleo měla mozek právničky, ale srdce někoho, kdo věřil, že svět kolem nás je magický, že existují věci mezi nebem a zemí. Ty nástěnky přání byly její nápad.

„Víš, já jenom říkám, že ten vyhazov je možná dar. Připadá mi, že jsem tě snad milionkrát slyšela naříkat, jak ti vadí, že ve Spayce vlastně nemůžeš dělat nic praktického. Nikdy se nedostaneš do místností, které jsi navrhla, nepostavíš židle na správné místo, nerozmístíš věci přesně tak, jak chceš.“

Cleo měla pravdu. Na tohle jsem nadávala. Hodně.

„Víš, co myslím,“ pokračovala. „Teď se můžeš vyřádit a dělat si věci po svém.“

„Teď jsi jenom řekla repliku z Laverne a Shirley,“ usadila jsem ji. Už dávno jsem upustila od představy profesní dráhy, kterou bych si utvářela jen podle sebe a která by naplňovala mou tvořivou duši i moje bankovní konto. Smířila jsem se s tím, že práce pro mě vždycky bude jenom práce, cesta k přežití, prostředek k dosažení cíle. Takhle to měla moje máma i můj nevlastní táta Jim a byli celkem spokojení. Není přece žádná ostuda vydělávat si na živobytí a dělat bokem to, co mě opravdu baví. Nebo tak jsem si to aspoň až doposud namlouvala, abych ospravedlnila svou volbu zaměstnání.

Cleo se zasmála do telefonu. „Splníš si svoje sny,“ zazpívala. A pak se rychle rozloučila a zavěsila. Zanechala mě, abych se rozpomněla na sny, kvůli kterým jsem se do New Yorku přestěhovala, a zamyslela se, jestli jsem si je aspoň trochu splnila.

***

Existuje nekonečný seznam věcí, které můžete dělat, když dostanete padáka: prorazit díru do zdi, meditovat, hledat práci, ožrat se. Nijak jsem se o to vědomě nesnažila, ale někde mezi esemeskami a chatováním na WhatsAppu s bývalými kolegy jsem odpadla. Až za dvě hodiny mě probudil telefon, ze spánku mě vytrhlo opakované cinkání upozorňující, že mi přišlo několik zpráv.

Klepla jsem na displej. Měla jsem třináct nových textovek od Loly, ta nejnovější zněla: Fran, v poho? Jsem tu! Otevri! Strhla jsem z věšáku vybledlý župan a vrhla jsem se ke dveřím.

„Čau,“ vyhrkla jsem celá zadýchaná, když jsem otevřela. „Moc se omlouvám. Totálně jsem vytuhla.“

Lola se dostavila v celé své kráse – s vlasy odbarvenými na blond a stínovanými očními linkami – a vrazila mi do náruče obrovský sáček z hnědého papíru. Byl ještě teplý na dotek.

„Přinesla jsem bagely,“ prohlásila vážně. To byla naše Lola. Pokaždé přinesla bagely.

„Strašně mě mrzí, že jsi měla tak příšerný den.“ Skopla si z nohou černé kotníčkové boty a zavřela za sebou dveře.

„Já vím. Ten vyhazov.“ Položila jsem bagely na sporák, protože kuchyňskou linku stále zabírala krabice s mými suvenýry z práce.

„No jo. To je děs. Ale ty tvoje šaty a ten chlápek v metru,“ poznamenala a objala mě.

„Cleo ti to řekla?“ zeptala jsem se a nechala se od ní pevně stisknout. „Byl sexy jako filmová hvězda a já jsem se mu v podstatě vysmrkala do košile. První dojem není moje silná stránka.“

„Cleo?“ Lola se ode mě odtáhla a přidržela si mě před sebou. „S ní jsem nemluvila. Pořád vede ten debilní celodenní seminář o právu životního prostředí.“

„Aha, pardon. Asi jsem zapomněla, že jsem ti už o té hrůze v metru řekla.“

„Franny.“ Prohlížela si mě zvláštním zkoumavým pohledem. „Tys nečetla všechny moje esemesky?“

Urputně jsem se snažila se rozpomenout. „Nevím. Proč?“

Obrátila oči v sloup, zjevně ji naštvalo, že jsem prošvihla její zprávy.

„Super, takže dneska jsme v práci trackovali to storíčko, ze kterého se stává virál,“ vysvětlila mi. Jelikož byla zástupkyně šéfredaktora webu LookingGlass zaměřeného na popkulturu, pořád něco „trackovala“ – kdo koho přestal sledovat na sociálních sítích, kdo lajkuje jaké fotky, které hvězdy z tiktoku by se mohly dát dohromady – a zabývala se zvěstmi a drby, které jí anonymně chodily esemeskami a e-mailem. „A myslím, že jsi to ty.“

„Jak jako ‚myslíš, že jsem to já‘?“ zeptala jsem se s lehkým nádechem paniky v hlase.

„Jakože, já… vím, že jsi to ty. Máš tu uhozenou retro kabelku, tu s kytičkama ze štrasových kamínků. Taky tašku s logem Spayce. A navíc bych ten tvůj krásný ksichtík poznala kdekoli. I tvůj zadek.“ Usmála se a snažila se odlehčit atmosféru. Nezabralo to.

„Fotky?!“ zavřískala jsem na celé kolo. Už jsem nebyla člověk, teď se ze mě stal velmi hlasitý pták v lidském těle.

„Jsi na nich ty a nějaký šíleně sexy chlap s modrou kravatou, který vypadá, jako že se k tobě naklání, aby tě chytil za zadek. Čichá k tvým vlasům,“ řekla. „A ty ho jaksepatří objímáš. Je to mládeži přístupné, ale hodně sexy. Někdo to celé postoval s fotkama. A taky z toho udělal GIFy, a musím říct, že jsou geniální.“

Strnula jsem a zděšeně otevřela ústa.

Pokračovala. „Flirtujete spolu. Osaháváš ho, hladíš ho na prsou. A potom se k tobě nakloní, aby tě objal, nebo možná políbil – to jsem přesně nepoznala. Dal ti pusu?“

„Cože?“ zaječela jsem a vrhla se k posteli pro telefon. „Vlak prudce zastavil, a tak jsem do něj narazila a on ztratil rovnováhu. Rozhodně jsme se nelíbali, Lo. Ani nehladili. Ani neobjímali. Proč bych něco takového dělala s úplně cizím člověkem, kterého jsem zrovna potkala v metru?“

Můj hlas teď zněl jako vrčení šelmy. Vmžiku jsem se proměnila z ptáka v pumu.

Lola povytáhla obočí, podívala se na mě a hryzla se do spodního rtu. „Já nevím – pro zábavu?“

Otočila jsem se a mávla na ni vztyčenými prostředníčky.

„Prosím tě, Fran, jenom si dělám srandu. Jasně že ti věřím.“ Lola se posadila vedle mě na kraj postele. „Ale taky jsem nejmíň deset minut zírala na fotky někoho, kdo vypadá přesně jako ty a brečí v náruči nějakého sexy chlápka, který ti přehazuje sako přes ramena.“

Už se mi nesvíral žaludek. Měla jsem místo něho díru. Bušila jsem do telefonu, moje prsty nestíhaly vykonávat pokyny mého mozku. Našla jsem Loliny esemesky, ve kterých mi ohleduplně sdělovala, že se ze mě možná stane internetová senzace, a na důkaz svých slov mi poslala snímky obrazovky.

„Do háje.“ Odhodila jsem telefon na postel. Vzápětí jsem vstala. Zase jsem si sedla. Netušila jsem, co si mám počít se svým tělem, mohla jsem leda tak běžet na záchod a pozvracet se.

„Nějaká holka to všechno dala do storíček na instagram,“ řekla Lola.

„Chci to vidět,“ dožadovala jsem se.

Lola našpulila rty a pak se zdráhavým povzdechem vzala můj mobil, odemkla ho a začala psát.

„Jak to, že znáš moje heslo?“

„Řekla jsi mi ho jednou na vejšce, když jsi byla na plech a chtěla sis objednat pizzu,“ utrousila, jako by to byla naprosto triviální záležitost. „Možná by sis ho mohla aspoň jednou za deset let změnit.“

Když mi telefon vrátila, rozklepaly se mi ruce. Na displeji svého mobilu jsem se totiž viděla v instagramovém výběru s popiskem Milackove z metra.

Pomalu jsem ta slova vyslovila nahlas.

„Tak vám říkají,“ prohlásila věcně. „Miláčkové z metra.“

„Cože?“ Už zase jsem hlasitě pištěla.

„Jako že jste roztomilí a seznámili jste se v metru,“ vysvětlovala mi přehnaně laskavým tónem.

„Lolo, to jsem pochopila, do háje!“ odsekla jsem. „Akorát… Tohle se nestalo. Roztrhla jsem si šaty a tenhleten chlápek v metru trval na tom, abych si vzala jeho sako, načež se ukázalo – pro tvou informaci –, že je od Gucciho. A on byl ohledně celé té věci jaksi zvláštně nonšalantní, ale nezjistila jsem, jak se jmenuje, a nechce to sako vrátit, takže teď ho mám na krku.“

„Ahá. Tak teď to mnohem víc dává smysl,“ prohlásila uštěpačně Lola. Náramně se bavila.

„Tvůj sarkasmus mi zrovna moc nepomáhá.“

Znovu jsem se podívala na telefon a klepla jsem na story na instagramu. Někdo, kdo byl poblíž nás v metru, nafotil – proboha! – celou sérii po sobě jdoucích fotek, na kterých jsem zpocená a ubrečená a zjevně se hroutím. OMG chudak holka! Zrovna se ji zasekly saty ve dverich vlaku na kvecku, napsal ten člověk přes rozmazanou fotku, na které jsem byla s pusou dokořán, a pod to přidal řádku plačících a šokovaných smajlíků.

Přejela jsem dál. Vzdycky se najde dobra duse, stálo pod fotkou té těhotné ženy, která se ke mně nakláněla a nabízela mi sponku. A v pravém horním rohu GIF mávajícího pana Rogerse. Kristepane, to byl fakt trapas.

Super sexy borec zachranuje situaci!!! Takhle ten někdo nadepsal fotku, na které se nade mnou sklání on se sakem v ruce. Na další se na něj usmívám skrze slzy – nepamatuju si, že jsem se usmála – a doopravdy to vypadá, jako bychom si sdělovali něco důvěrného.

„Do prdele, takhle se to nestalo.“ Zděšeně jsem se na Lolu podívala a ona mě hned bezděčně objala. „Jakože vůbec ne. Teda, tak trochu, ale jenom chci zopakovat, že jsem se Sexy kravaťáka nechtěla dotknout. Narazila jsem do něj, protože se rozjel vlak! A dal mi sako, protože se mi roztrhly šaty, což byla fakt záchrana.“

„Sexy kravaťák?“ rozesmála se Lola.

Dopáleně jsem si překřížila ruce na prsou. „Potřeboval přezdívku,“ vysvětlila jsem jí.

„Tak jo.“ Naklonila hlavu na stranu a předstírala, že usilovně přemýšlí. „Na můj vkus je to trochu moc doslovné, ale dostaneš dvojku za snahu.“

Vymrštila jsem se a začala jsem popocházet podél postele, která nebyla o moc větší než celý můj pokoj. Podle newyorských měřítek můj byt spadal do kategorie 1½ + kk, což bylo nadnesené označení pro garsonku s rohovým výklenkem, kam jste mohli zastrčit regulérní postel – s trochou štěstí i manželskou. Mně se tam podařilo napasovat manželskou postel a vedle ní noční stolek. Umisťování nábytku do pidi prostorů byla moje superschopnost.

„Čí je to instagram?“

„Nějaké holky, která chodí na Newyorskou univerzitu. Ale sdílejí to všichni. A víš co, storíčka zmizí, ale ona si je přidala do výběru a taky si dala fotku vás dvou do mřížky na svém profilu. Což mě teda upřímně řečeno překvapilo, víš co, mřížka je něco jako posvátné místo.“ Zakroutila hlavou, právě přepnula na myšlení experta na sociální sítě.

„Fakt nechápu, jak tahle generace používá sociální sítě,“ prohlásila nesouhlasně, jako by byla stárnoucí babička, a ne někdo, kdo si ještě loni nechal vytetovat na záda text písničky od One Direction.

„Nemůžeme tu holku kontaktovat?“ zeptala jsem se. Snažila jsem se vymyslet nějaký plán, jak ty fotky nechat okamžitě odstranit. „Potřebuju to dát pryč.“

„Takže, už jsem jí poslala přímou zprávu. Ale když si vyhledáš hashtag #milackovezmetra, vyjedou všechny posty o tobě. Lidi je sdílejí.“

„On existuje hashtag?“ zeptala jsem se. Můj hlas balancoval někde mezi panikou a zděšením.

„Ty jsi hashtag. Ale to není nic špatného. Třeba ti to pomůže najít novou práci?“ Teď z ní byla vemlouvavá prodejkyně, která prezentuje svoji nabídku.

„No jo, protože přesně tohle všichni chtějí od nového zaměstnance,“ zasyčela jsem.

„Influenceři vydělávají hromadu peněz, Fran.“ Lola nasadila školometský tón. „To bys koukala, kolik prachů soutěžící z reality show vytřískají jenom ze svých instagramových účtů.“

Její přednášku o základních pravidlech vydělávání peněz na sociálních sítích jsem ignorovala.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se mě Lola, ale byla jsem tak ohromená, že jsem ani neodpověděla. Znovu jsem si proklikala ty fotky. Na jedné jsem tiskla obličej na jeho hruď. A přestože jsem do něj tak nemotorně narazila, na obrázku to vypadalo, jako bych se k němu úmyslně tulila, tiskla se k němu, usmívala se na něj, užívala si to. Na displeji v dolním rohu napravo blikal obrovský GIF obličeje animované postavičky se srdíčky místo očí. PLS AT JE Z TOHO LASKA Z METRA!!!!! hlásal titulek zářivě růžovými písmeny.

Klikla jsem znovu a uviděla jsem se s rukou na jeho hrudi, ale teď jsem na něj hleděla laníma očima. Koukam jak se do sebe 2 zamilovali v metru a jsem z toho total odvarena, napsala. Další fotka, jak vedle něj stojím se sakem kolem ramen a přes obě naše postavy je neuměle nakreslené srdíčko. #milackovezmetra forever, napsala tučným růžovým písmem.

A nakonec fotka, jak na něj volám „děkuju“, když vystoupil z vlaku. Stopro si vymenili cisla a budou spolu zit stastne az naveky, napsala a dolní část obrázku zasypala spoustou srdíček. A pak znovu ten hashtag. Prokristapána. Telefonní čísla? Vždyť jsem ho celého posmrkala a prakticky utekl, aby se mě zbavil. Ale Lola se nemýlila. Na fotkách to opravdu vypadalo, že jsme se do sebe zabouchli.

Znovu jsem klikla a uviděla sérii screenshotů. Byly na nich zprávy, které ta studentka obdržela od lidí, co její story sledovali. Tolik lidi miluje #milackovezmetra! napsala vítězoslavně. Klepla jsem na ten hashtag a zjistila, že její story sdílejí další lidé a komentují #milackovezmetra různými emodži – srdíčky, uplakanými obličejíky, a dokonce jedním lilkem. Jasně, Sexy kravaťák byl dlouhán, ale tohle je fakt moc…

Když jsem si všechno prohlédla, překlikla jsem zpátky na profil té holky, který mezitím aktualizovala. Poslední post byla černá obrazovka s textem napsaným obrovitými červenými písmeny: OMG PRAVE MI KVULI MILACKUMZMETRA VOLALI Z NY POST!!!!!!!!!! Byl u něho uvedený čas před třemi minutami.

„Uf, bulvár,“ zahuhlala Lola, když mi nahlédla přes rameno. „Ten si na těchhle věcech smlsne.“

Zrovna když to říkala, mi zazvonil telefon.

„Nech to spadnout do hlasové schránky,“ poradila mi. Její hlas zněl zlověstně. „A vypni si zvonění.“

Do hajzlu.

Netrvalo dlouho, než mě našli. Koneckonců, stejně jako každý v mém věku jsem po sobě na internetu už od třinácti zanechávala cestičku z drobečků, podle které mě bylo snadné identifikovat. Když jsem si vyposlechla hlasovou zprávu od reportéra z New York Post, otevřela jsem mail a našla zprávy od Refinery29, Cosmopolitanu, BuzzFeed, Daily Mail a Bustle. Vypátrali mě snadno, profily na instagramu i twitteru jsem měla nastavené jako veřejné a na obou jsem měla v sívíčku uvedený Spayce. Někdo taky objevil můj profil na profesní sociální síti LinkedIn a fotku, kterou jsem tam měla, využil k tomu, aby potvrdil, že s největší pravděpodobností skutečně jsem jedna půlka miláčků z metra.

Majitel saka byl stále anonymní. No jasně. Nejspíš byl ten typ, co nejede na sociálních sítích a pilně pomáhá všem obyvatelům města, takový Clark Kent, který se neobtěžuje převléknout z obleku do kostýmu Supermana. Ale žádné obavy. Někdo zjistil, o jakou značku a typ saka přesně šlo, a vyvěsil odkaz na instagramu i s informacemi, kde se dá koupit.

Cleo po semináři dorazila s dvěma lahvemi vína. Převlékla jsem se do tepláků a přesunuly jsme se na moji modrou sametovou pohovku, abychom probraly, jak si mám poradit se svou nově nabytou slávou. Zatímco jsme si povídaly, na stránkách BuzzFeed vyšel článek s titulkem „Miláčkové z metra je love story, o které jsme nevěděli, že ji potřebujeme, ale teď bez ní nedokážeme žít“. Zamkla jsem svůj profil na instagramu, smazala už beztak nepoužívaný účet na twitteru a deaktivovala facebook. Otevřely jsme druhou lahev vína.

„Určitě se to za chvíli přežene,“ ujišťovala mě Lola. Seděla na podlaze na obrovských zlatých polštářích, které jsem ve svém pidi bytečku používala místo křesel. „Za týden po tom nikdo ani nevzdechne.“ Jednu z mých monografií o italském renesančním umění používala jako podnos na talíř s krekry a sýrem. Položila jsem si hlavu Cleo do klína. Jemně mě hladila po vlasech, přejížděla mi prsty po temeni, jako by mohla tu ostudu vymasírovat.

„Je to prostě strašně trapný,“ zaúpěla jsem. Lehla jsem si na záda a přitiskla jsem si dlaň na čelo.

„Co přesně?“ zeptala se Cleo.

„Ehm, všechno?“ prohlásila jsem, jako by to byla jasná věc.

„Ale jako, co ti nejvíc vadí?“ vyptávala se jako správná právnička. „Že tě vyhodili, že všichni viděli tvůj zadek, nebo ten ploužák se Sexy kravaťákem?“

„Že jsem přišla o zaměstnání,“ odpověděla jsem upřímně. Byla jsem bez práce a v zásadě jsem žila od výplaty k výplatě. Byla jsem nahraná. „Vím, že je to jenom práce, ale připadalo mi to jako velká část mojí identity. Toho, kdo jsem. A jak víte, s tímhle už beztak dost zápolím.“

Cleo s Lolou celé roky naslouchaly, jak překonávám potíže s tím, že skoro nic nevím o svém biologickém otci. Byla to jakási neurčitá osoba, ožehavé téma pro moji mámu, zachycená na jediné fotce, kterou jsem uchovávala v zásuvce nočního stolku. Celý život jsem měla pocit, že jedna moje polovina existuje jaksi potají.

„A taky,“ spustila jsem – a všimla jsem si, jak se Cleo podívala na Lolu a povytáhla obočí. „No jo. Sexy kravaťák. Nikdy není příjemné se před někým totálně ponížit, natož pak před člověkem, kterého bych za normálních okolností balila. A navíc jsem mu řekla o tom, jak jsem si ucvrnkla smíchy před Cherry Tavern.“

Cleo svraštila obličej. Byla u toho, když se to stalo.

„Jakože, obě jste viděly všechny chlapy, se kterými jsem za posledních deset let chodila. Nikdo z nich nebyl tak sexy jako tenhle aktovkář.“

„Sprejer Nick byl sexy,“ poznamenala Lola.

„Nick, který mi dal k Valentýnu svoji zarámovanou fotku?“

„Aha, no jo, na to jsem zapomněla.“ Lola ohrnula rty a zděšeně se zasmála.

„A pak ještě Lezec Aaron,“ vzpomínala Cleo. „Pamatuješ, jak měl postel v kuchyni toho bytu, kde bydlel s Jasperem?“

Když nám oběma bylo kolem pětadvaceti, Cleo s přestávkami chodila s Jasperem a Lezec Aaron byl pár měsíců jeho spolubydlící, než se na lyžařskou sezonu odstěhoval zpátky do Colorada. Měl postel tak blízko sporáku, že mu jednou chytl polštář, když nám vařil makarony se sýrovou omáčkou z pytlíku. Ale měl pěknej zadek.

„Ten mi doslova řekl, že se nechce vázat, ještě když byl ve mně.“

„Určitě nebyl tak sexy jako ten aktovkář,“ prohlásila Cleo.

Posadila jsem se, opřela jsem si záda o druhou stranu pohovky a přitáhla si kolena k hrudi. „Jenom bych mu ráda poděkovala, chápete?“

„A získala jeho číslo,“ podotkla Lola.

Místo odpovědi jsem popadla polštář a hodila ho po ní.

Dostal mě, ale ne svým vzhledem. Viděl mě, když jsem byla nejzranitelnější, a neodvrátil se. Ba právě naopak, přispěchal mi na pomoc. Něco na tom mi připadalo zahanbující i vzrušující zároveň. Ať tak či onak, viděl mě takovou, jaká doopravdy jsem, a v tom okamžiku bylo v jeho výrazu něco, co mi říkalo, že to ví. A i když to, co se mezi námi stalo, teď bylo celému světu na očích, bylo to taky něco, co se odehrálo jen mezi námi.