NA KUCHYŇSKÉ FRONTĚ

Jennifer Ryanová

NA KUCHYŇSKÉ FRONTĚ

Na kuchyňské frontě je literární dílo. Jména, postavy, místa a události jsou výsledkem autorčiny představivosti, či jsou použity ve fiktivních souvislostech. Každá podoba se skutečnými událostmi, místy či osobami, živými či mrtvými, je ryze náhodná.

Přeložila Petra Klůfová

THE KITCHEN FRONT

Copyright © 2021 by Jennifer Ryan

All rights reserved.

Translation © Petra Klůfová, 2023

ISBN 978-80-249-5128-7

Obsah

První kolo

Předkrm

Paní Audrey Landonová

Lady Gwendoline Stricklandová

Slečna Nell Brownová

Slečna Zelda Dupontová

Audrey

Zelda

Lady Gwendoline

Audrey

Lady Gwendoline

Nell

Zelda

Nell

Zelda

Audrey

Lady Gwendoline

Druhé kolo

Hlavní chod

Nell

Lady Gwendoline

Audrey

Nell

Lady Gwendoline

Nell

Zelda

Lady Gwendoline

Audrey

Nell

Lady Gwendoline

Audrey

Nell

Zelda

Třetí kolo

moučník

Lady Gwendoline

Audrey

Gwendoline

Nell

Zelda

Audrey

Gwendoline

Nell

Nell

Gwendoline

Nell

Audrey

Zelda

Audrey

Gwendoline

Nell

Audrey

Zelda

Nell

Audrey

Autorčina poznámka

Poděkování

S láskou a vděčností věnuji své sestře Alison.

První kolo

Předkrm

Válečné potravinové dávky pro 1 osobu na týden:

120 g slaniny či šunky (zhruba 4 plátky slaniny)

maso v hodnotě 1 šilinku a 2 pencí
(1 kg mletého nebo 0,5 kg steaků či kýty)

60 g sýra (kostka 5 × 5 centimetrů)

120 g margarínu (8 lžiček)

60 g másla (4 lžičky)

1,5 l mléka

240 g cukru (1 šálek)

60 g džemu (4 lžičky)

60 g sypaných čajových lístků (stačí zhruba na 15 až 20 šálků)

1 čerstvé vejce (plus balíček sušených 12 vajec jednou za měsíc)

10 g bonbonů nebo cukrkandlu

Spotřeba klobás, ryb, zeleniny, mouky a chleba není omezena, ale často nejsou k sehnání. Konzervované potraviny jako sardinky, melasa a lančmít jsou nově také na příděl a lze je koupit jen s využitím potravinových lístků, kterých každý dostane čtyřiadvacet na měsíc.

Zdroj: materiály Ministerstva výživy

Paní Audrey Landonová

Dům Willow Lodge, vesnice Fenley, Anglie

červen 1942

Zlatá záře nádherného jarního rána proudila vysokým kuchyňským oknem na trojici chlapců, kteří se bezhlavě řítili dovnitř jako při amatérské rekonstrukci bitvy u Dunkerku.

„Vypadněte odtud!“ Audrey se po dětech ohnala utěrkou. Kuchyní se linula vůně bublajících plodů – malin, jahod a rybízu – do kterých štíhlá čtyřicátnice přidala špetku skořice a špetku muškátového oříšku. V pánském svetru zastrčeném do pánských kalhot vypadala unaveně a neupraveně. Dojem nevylepšily ani staré šněrovací boty obalené blátem ze zeleninové zahrady.

Dřevěné hodiny na stěně odbily půl a Audrey si hřbetem ruky otřela čelo. „Ale ne! To už je půl devátý?“

Zamířila ke kuchyňské lince a zapnula praskající rádio, jež trůnilo mezi změtí hrnců a hromadou čerstvě vytažené mrkve. Většina lidí mívala rádio v obývacím pokoji, ale Audrey ho přestěhovala do kuchyně ihned poté, co se pustila do horečného pečení, aby vydělala pár šilinků navíc. Takhle dřela od chvíle, kdy před dvěma roky vypukla válka a letadlo s jejím manželem Matthewem nacisti sestřelili nad Düsseldorfem.

Nikdy ho nenašli. Mnohokrát si zakázala představovat si, jak asi to důvěrně známé a milované tělo vypadalo – rozlámané o koruny stromů, nebo spálené hořícím leteckým benzinem nad sedmým největším městem nepřátelské země.

Od manželovy smrti se Audrey štvala jako tažné zvíře.

Už dávno se vzdala touhy žít jako normální člověk. Každý volný okamžik věnovala pečení a čemukoliv, co by jí vyneslo pár drobných. Často pracovala dlouho do noci. Její tři kluci pořád něco potřebovali, pak tu byly každotýdenní splátky dluhu a starý dům jí padal na hlavu, takže normální život dávno vyletěl zpuchřelými okny do neznáma. Navíc se musela starat o čuníka, slepice a rozlehlou zahradu, kde pěstovala jen ovoce a zeleninu, drahocenné ingredience, ze kterých pak vyráběla svoje nákypy a koláče.

Celý den ji na každém kroku provázelo vyčerpání, rozčarování a panika, že nic nezvládá a že se její život vymkl kontrole.

Kvůli dětem se snažila udržet zoufalství na uzdě, objímala je a slzám podlehla až pozdě v noci. Mezi lidmi vládlo přesvědčení, jež do nich vtloukal premiér Churchill: Všeobecné zoufalství by mohlo národ srazit na kolena.

Situace se pro Británii nevyvíjela příznivě. Navzdory propagandě se stanici BBC nedařilo zamaskovat beznaděj. Válka Brity zastihla nepřipravené. Luftwaffe bombardovala britská města, britské jednotky sváděly tvrdé boje v severní Africe a nacistické válečné lodě blokovaly dovoz zbraní, železa a – což bylo zásadní – potravin.

Vysokou místností se rozlehl kultivovaný hlas pana Ambrose Harta. „Začíná Na kuchyňské frontě, program věnovaný vaření z válečných potravinových přídělů.“

„To jsem zvědavá, co dnes z Ambrose Harta vypadne za nesmysly,“ brblala Audrey a ochutnala kapku bublajícího džemu z vyzrálých šťavnatých bobulí. Nakyslá chuť rybízu potlačila sladkost ostatních plodů a Audrey do hrnce přidala lžičku cukru, aby ji zvýraznila. Vláda umožnila získat navíc trochu cukru právě pro výrobu zavařenin. Většina jich byla určená na Audreyiny koláče, jež k zoufalství svých synků obvykle prodala. Často se sami museli bez cukru a zavařeniny obejít i řadu týdnů.

Jenomže peníze pro ně byly životně důležité.

Před pár měsíci banka tvrdě požádala o splacení celého dluhu a hrozila, že zabaví dům. Suma zdaleka přesahovala možnosti vdovské penze, ale přesto Audrey nedokázala prodat dům, kde strávila šťastné roky i s Matthewem. Navíc bylo stavení zchátralé – dokonce se propadla část střechy.

Nakonec jí nezbylo nic jiného než požádat o pomoc tam, kde jí to bylo nejvíc proti srsti – a od té doby se užírala výčitkami svědomí nad cenou, kterou musela zaplatit.

„Chlebová omeleta,“ vysvětloval Ambrose Hart z rádia, „vyžaduje pouze jedno vejce a poskytne sytou snídani pro čtyřčlennou rodinu. Smíchejte sušené mléko s vodou a nechte v něm nasáknout dva šálky chlebových drobtů. Pak do směsi vmíchejte ušlehané vejce – či trochu vaječného prášku – a usmažte na pánvi.“

„Chlebová omeleta? Nic lepšího nám Ambrose nenabídne?“ ušklíbla se Audrey, zrovna když se do kuchyně přiloudal její vyčouhlý patnáctiletý syn s nosem zabořeným v knize.

Alexander byl z jejích hochů nejstarší – A z ABC chlapců Landonových, jak jim říkali sousedé. B byl hlučný jedenáctiletý uličník Ben a C osmiletý Christopher, který žil v trvalém děsu od loňska, kdy spadla na sousední dům bomba. Ostatní chlapci se z šoku časem zotavili, ale malý Christopher stále ještě spal každou noc u matky a zřejmě na tom nechtěl nic měnit, i když se noční nálety už naštěstí staly vzácností.

Jejich zbrklé útěky do improvizovaného krytu na zahradě s pár ovesnými bochánky v hrsti zvolna vybledaly do zapomnění. Audrey se modlila, aby to tak zůstalo.

Přiznávala si, že na nejstaršího syna spoléhá až přespříliš a že je pouze otázkou času, kdy nejstarší hoch dostane povolávací rozkaz. Těžko mu to však mohla zakázat. Bude následovat vzor svého otce a nastoupí k letectvu – a zbývalo jen doufat, že neskončí v hrobě.

Mimoděk se snažila vrýt si synovy rysy do paměti.

„Zlato,“ povzdechla si, zatímco drhla mrkev včetně zelené natě. „Prohlédl bys bloček s potravinovými lístky a řekl mi, co nám zbývá do konce týdne?“

Alexander vylovil z látkového sáčku čtyři malé černé sešitky. V domě žili čtyři lidé starší šesti let, takže od Potravinového úřadu v nejbližším městě Middletonu dostávali stejné „dospělé“ dávky. Chlapcům dávali navíc mléko, koncentrovaný pomerančový džus nebo pomeranč, jestli ovšem byl. Pokud pomeranč snědl dospělý, jednal proti zákonu. Menší oblibě se u dětí těšily příděly oleje z tresčích jater, třeba Ben ho tvrdošíjně odmítal. Audrey z hovoru mezi matkami zjistila, že když dojde olej na smažení, leckdo na něm upravuje rybu.

Alexander v přídělových sešitcích nalistoval správný týden a zkontroloval čtverečky, které na sobě měly razítko, či byly vystřižené. „Spotřebovali jsme všechno kromě margarínu a toho hnusnýho vaječnýho prášku. Panebože, ještě že máme slepice!“

Audrey do sešitků nakoukla. „Propána, chtělo by to víc másla. Dobrovolnická služba potřebuje sekanou do pojízdné kantýny. Margarín tam dát nemůžu, chutná hnusně od té doby, co do něj přidávají velrybí olej.“

„Komu by to vadilo, mami? Je to jenom charita.“ Alexander zvedl kostku margarínu. „Od pojízdný kantýny nikdo nečeká žádný lahůdky. Beztak všichni vědí, že tamní koláčky jsou jenom zelenina a zbytky různých těst.“

„Ale pořád můžou být dobrý k jídlu.“ Náhle Audrey dostala nápad. „Kolik nám zbylo mléka?“

Chlapec otevřel dveře spíže. „Dvě konvičky, ale jedna je cítit nakysle.“ Ohlédl se. „Měli bychom si pořídit ledničku. Ta ve Fenley Hall je prý skvělá.“

„A kde bych na ni vzala? Sotva to zvládáme i bez takového výdaje. Teď najdi sklenici od zavařeniny – jsou ve skříňce nad rádiem –, seber smetanu z toho dobrého mléka do sklenice, pořádně ji zašroubuj a začni s ní třást.“

Alexander udělal všechno podle pokynů, a když začal třást sklenicí, zazubil se: „Jak dlouho to mám dělat, mami?“

„Asi dvacet minut. Uvidíš, za chvíli se objeví hrudka másla a začne se tukem z mléka zvětšovat. Nakonec sliješ zbylé mléko, abych ho mohla dát tvým bratrům, a máslo přidám do těsta.“

„To je chytrý!“ Hoch jednou rukou potřásal sklenicí a druhou sáhl po knize.

Audrey se obrátila k oknu s vyhlídkou do zahrady. Předchozí večer strávila otrháváním bobulí z keřů a jako obvykle s pomocí výhrůžek a úplatků zapřáhla do práce i chlapce; včera to byl dodatečný krajíc šedavého drobivého válečného chleba od pekaře. Všichni bez rozdílu ho vzhledem k podílu plev v celozrnné mouce považovali za odpornost, ale aspoň nebyl na příděl, což znamenalo, že smrtí hlady neumře žádný občan.

Ovocné keře byly prvním vylepšením jejich zahrady. Matthew je zasadil na jaře těsně před válkou, protože miloval hrozny šťavnatých bobulí. Pod Audreyiným smutným dohledem přinášely bohatou úrodu. V malém skleníku, který Alexander postavil matce ke čtyřicátým narozeninám, dozrávala rajčata a meruňky a na původním květinovém záhonu se dnes táhla políčka různobarevné zeleniny – velké, zářivě zelené hlávky salátu, fialové listy červené řepy, zlato a zeleň cibulí. V novinách občany povzbuzovali k pěstování i netradičních druhů zeleniny, proto Audrey měla pro zpestření pár řádků čekanky, černého kořene, a dokonce i topinambury, kterým chudá zemina na přední zahradě nevadila.

Osm slepic v dlouhé ohrádce sneslo denně půl tuctu vajec a prasátko bude dlouho živit celou rodinu, jen co ještě povyroste. Nebylo celé přímo její, patřilo totiž Klubu chovatelek vepřů, který Audrey založila s hrstkou místních žen. V plánu byl i chov králíků – mohly pro ně upravit výběh v řadě pobořených kůlen a stodol –, ovšem Audrey bylo jasné, že malý Christopher by se do chlupáčů zamiloval a že by den, kdy by ozdobil jídelní stůl masový nákyp z králíčka Petra, nepatřil k nejšťastnějším.

Audreyiny podomácku vypěstované potraviny tvořily základ koláčů a nákypů, jež místním prodávala za tolik potřebné peníze. Zdejší Potravinový úřad jí občas vypomohl s některými ingrediencemi, protože mohla prokázat, že výrobky jdou na prodej, ale samozřejmě že nestačily na všechno. Celkem vzato jí ta malá živnost slušně prosperovala. Pár nákypů pravidelně brala kuchařka z Fenley Hall, místní hostinec a kavárna v Middletonu. Jen škoda, že nedávno zavřela jediná zdejší restaurace U Snopu, patřila totiž k solidním zákazníkům. Jen co si Audrey vyšetří volnou chvilku, poohlédne se v Middletonu po nových klientech.

Alexander odložil knihu a začal obcházet kuchyní. Nepřestal potřásat sklenicí a přitom si prohlížel vázy a ozdoby tísnící se na prádelníku. Zvedl starý stříbrný rámeček. „Jak to ve Willow Lodge vypadalo, když jsi byla malá, mami?“

„Ach, nádherně! Tady v kuchyni jsem strávila s maminkou dlouhé hodiny u pečení!“

Audrey si stoupla k synovi a zadívala se s ním na fotografii, kde se čtrnáctiletá, na svůj věk vytáhlá Audrey smála do fotoaparátu a mhouřila oči do sluníčka. Její matce se tou dobou už přehoupla čtyřicítka a i v dlouhé sukni a halence s vysokým stojáčkem typické pro edvardiánské dámy bila její podoba s dcerou do očí. Z laskavých a srdčitých obličejů hleděly vřelé a jiskrné oči. Obě měly tmavě plavé vlasy a stejný široký úsměv. Otec vedle nich vypadal přísněji, než byl ve skutečnosti, a pak tam stála o dva roky mladší Gwendoline s otráveným úšklebkem v protáhlé nešťastné tváři lemované zplihlými černými vlasy.

Audrey bodly u srdce výčitky svědomí. Matčinou oblíbenou dcerou byla právě Audrey a sestra na ni odjakživa žárlila. Třebaže to Audrey nezavinila a vždy se snažila opomíjené Gwendoline všechno vynahradit. Dávala jí svoje hračky, hrála si s ní, nechávala ji vyhrát – ale přitom věděla, že Gwendoline jí kvůli tomu opovrhuje a změnit se to prostě nedá.

„Dům musel tenkrát vypadat jinak, ne?“ Alexander se pobaveně rozhlédl po zaneřáděné místnosti.

„Rozhodně tu bylo uklizeno! Ale stejně máme obrovské štěstí, že navzdory účtům tu bydlíme dál,“ vydechla Audrey sevřeným hrdlem. „Bohužel, váš tatínek malováním obrazů moc peněz nevydělal.“ Dům sice s Matthewem zdědili, ale jako umělci s hlavou v oblacích jím ručili za půjčku a o výši splátek tehdy vůbec nepřemýšleli, stejně jako nad dalšími půjčkami.

Alexander se rozhlédl po stěnách pokrytých obrazy. „Ty netypický tvary a barvy se taky nemusí líbit každýmu.“

„Malování bylo pro vašeho tatínka umění, ne způsob výdělku.“ Povzdechla si. To šílené břemeno dluhů na ni dolehlo až po Matthewově smrti.

„Budeme se muset vystěhovat?“ Alexander přestal třást sklenicí.

„Nu, uděláme všechno, aby k tomu nedošlo.“ V duchu se modlila, aby je tahle provizorní živnost udržela nad vodou dost dlouho, než si najde možnost vyššího výdělku. S tím celodenním pečením by si beztak nevyšetřila ani chvilku, aby pátrala po náhradním bydlení.

„A nemůžeš péct trochu víc?“ Alexander opět zuřivě zatřásl sklenicí. „Slušně ti to vynáší –“

„A v tom je ten háček, víc práce už nestihnu.“ Audrey opět zaplavilo to stále přítomné vyčerpání. Zamžikala, aby před synem potlačila palčivé slzy.

Kdosi tiše zaklepal na dveře.

„Tos ty, Nell? Pojď dál.“ Audrey se vytrhla z myšlenek a otevřela dveře, za nimiž stála drobná hubená devatenáctiletá dívka ve stejnokroji kuchtičky. „Nákypy a koláče budou co nevidět. Můžeš si počkat deset minut?“

Nell chodila každý den ráno nejen pro zeleninu a bylinky, například čekanku, černý kořen a česnek, ale i pro nákypy a slané koláče, a nosila je do Fenley Hall.

„Ale m-moc dlouho se zdržet n-nemůžu.“ Nell byla uzlíček nervů a občas z ostýchavosti zadrhávala. Vyrostla v sirotčinci a sloužit ve Fenley Hall začala už ve čtrnácti. „Kuchařka Quinceová má hrozný skluz v přípravách na dnešní večírek sira Stricklanda. Je hnusný puntičkář.“ Nejistě se zajíkla. „Jé, promiňte, pořád zapomínám, že jste… příbuzný.“

„Tím si nelam hlavu,“ ušklíbla se Audrey. „Ten nadutý žabák se sice oženil s mojí trapnou sestrou, ale jinak spolu nemáme nic společnýho. Dnešní lady Gwendoline skoro nestojím za slovo.“

Nell se na okamžik rozzářil obličejík úsměvem, což byla vzácnost u stvoření, které v životě poznalo pouze šikanu. „Lady Gwendoline bude mít zítra večer na radnici další ze svých lekcí válečnýho vaření, kdybyste teda měla zájem. Bude dělat nákyp lorda Wooltona.“

Alexander vyjekl smíchy. „Svět se zbláznil, lidi. Teta Gwendoline učí hospodyně vařit z válečných přídělů? Dokonce i z pracháčů jsou najednou experti na jídelníček chudých. Nevzpomínám si, že by někdy dřív sama vzala do ruky vařečku.“ Uličnicky se zašklebil. „Podle mě jí jde o pozornost a chválu mnohem víc než o pomoc chudině trpící válkou.“

Audrey přidusila smích. Její neposedové Gwendoline téměř neznali, a pokud už došlo k setkání, jejich teta se vždy tvářila povzneseně a nesouhlasně – což byl bezpečný způsob, jak se ve Willow Lodge stát terčem výsměchu.

„S tím protáhlým obličejem a velkým nosem připomíná koně!“ prohlásil Alexander na rovinu.

Audrey rázně zasáhla: „Zamlada měla Gwendoline celou řadu obdivovatelů.“

„Ale myslela si, že je pro ně moc dobrá, co?“

Audrey pohoršeně sykla, ale v duchu souhlasila. Její sestra byla upjatá a navíc vypočítavá. Když se vdala za boháče a nastěhovala se do přepychového Fenley Hall, stala se z ní nafoukaná snobka. Její manžel sir Reginald Strickland vydělal jmění díky továrně na konzervy právě v době, kdy zájem o ně nejvíc vzrostl – hovězí konzervy představovaly oběd i večeři každého vojáka. Konzervárenským podnikům sira Stricklanda požehnala nejen první světová válka – ta mu vynesla rytířský titul –, ale i druhá, jež se vynořila v pravý čas, zrovna když obchody začaly zvolna upadat.

Smrt tisíců lidí znamenala rozkvět podnikání jiných.

Sestry spolu jen málokdy prohodily slovo, navzájem odcizeny roky i svými svazky. Až když Audrey zahnal osud do kouta, šla mladší sestru požádat o půjčku, aby splatila hypotéku a dluhy bankám. Lady Gwendoline povýšeně odpověděla: „Pochopitelně ti pomůžeme, Audrey, ale nezapomeň, že tohle sis zavinila sama. Nikdo tě nenutil vdát se za umělce a pořídit si kupu tak neposlušných chlapců, nemyslíš?“

Audrey se zachmuřila při pomyšlení na ochromující každotýdenní splátky manželům Stricklandovým, jež ji postupně ubíjely.

Z myšlenek ji vytrhla synova otázka. „Copak má sir Strickland dneska k večeři, Nell? Kolik chodů budete servírovat tentokrát?“

„Celkem pět: krabí polévku, předkrm z uzenýho bažanta, roládu z mořskýho vlka, hovězí medailonky a nakonec ovocný koláč od tvojí maminky, oslazený vanilkovým krémem.“

Alexander se ušklíbl. „My jsme z přídělů pořád napůl vyhladovělí a proti své vůli žijeme jako vegetariáni, zatímco sir Strickland se láduje bažantem? Nejspíš tak uplácí politiky, aby mu přihráli víc kšeftů.“

Audrey pleskla syna přes rameno. „Aspoň nám za ty koláče dobře platí. Bez jejich večírků bychom už dávno skončili na ulici.“

Pomohla Nell pronést dveřmi dřevěnou přenosku. Dívka se rozloučila a chvatně se rozběhla směrem k Fenley Hall.

Audrey od zadních dveří dohlédla na boční stranu sídla, vzdáleného necelý kilometr. Bez ohledu na jeho obyvatele považovala budovu za nejkrásnější palác z osmnáctého století. Do výšky čněla čtyři vysoká podlaží lemovaná hranatými věžičkami. Světle hnědé hospodářské budovy se táhly vysoko do svahu, zatímco panská obytná budova opanovala úbočí kopce.

V dětství tu ve dveřích stávaly obě sestry – Audrey i Gwendoline – a vymýšlely si historky o vznešených dámách, jež v přepychovém sídle žily.

Audrey to brala jako hezkou pohádku.

Pro Gwendoline to představovalo životní plán.

Z rádia dál zněly rady pořadu Na kuchyňské frontě. „Jak všichni víte, největším problémem je nedostatek cukru, protože v jeho případě jsme stoprocentně odkázaní na dovoz, kterému brání námořní blokáda. Musíme tedy využívat náhražky. Med, melasa i sirup jsou na příděl – měsíčně za ně můžete vydat čtyřiadvacet lístků. Dobře poslouží i přírodně sladká zelenina, například vařená mrkev. Kozí mléko oslazené mrkvovým pyré bude chutnat i dětem.“

„Mrkvové pyré?“ ohrnula Audrey nos a vrátila se k bublající zavařenině. „Vsadím se, že Ambrose Hart kozí mléko, navíc s mrkví, nevzal v životě do úst.“

Alexander se zasmál. „Stejně je divný, že drahý Ambrose bydlí tak blízko nás a od taťkova odchodu do války jsme ho skoro nezahlídli. Člověk by myslel, že když byl s taťkou tak dobrý kamarád, občas nám trochu pomůže. Mohla bys mu dát nějaký tipy na vaření, mami.“

„Je pracovně velice vytížený, Alexandře,“ pokrčila Audrey rameny.

„Proč mu neřekneš, ať ti dá práci v tom vysílání?“

Zasmála se. „Ženy tam mezi sebe nepouštějí.“

„Ale Ambrose nemá o vaření ani páru. Nedělával spíš cestopisný průvodce? Odborník na francouzskou Riviéru se během minuty změnil na profíka přes mrkvový pyré.“

Audrey se ohlédla po rozhlasovém přijímači. „Tak už to na světě chodí. Muži, kteří v životě nevkročili do kuchyně, dělají ženám přednášky, jak vařit správně. Ministerstvo výživy nás považuje za včely bez mozku, které se neobejdou bez královny, v tomhle případě bez krále.“

„Ty bys ve vysílání Na kuchyňské frontě byla mnohem lepší než on, a vlastně než všichni moderátoři BBC. Vždyť si to poslechni! Jenom omílá vládní propagandu. Příště nám vysvětlí, že přídělový dávky nám zajistí železný zdraví.“

„Moudré hospodyně vědí, že Ministerstvo výživy má na srdci naše zdraví…“

Matka se synem se smíchy zlomili v pase, zatímco Ambrose Hart rozvláčně žvanil na téma, o kterém neměl sebemenší ponětí.

Audreyin zeleninový koláč

4 porce

Těsto

1/3 šálku margarínu, másla či loje

1 šálek mouky

Náplň

4 velké brambory

2 velké, drobně nakrájené lilky

trocha másla či margarínu

2 lžičky nasekané čerstvé pažitky či tymiánu, případně 2 lžičky sušených bylinek

zbytky různé zeleniny nebo masa

1 ušlehané vejce

½ šálku strouhaného čedaru (více či méně podle toho,
co vám zbude z přídělu)

1 lžička anglické hořčice

sůl a pepř

Předehřejte troubu na 200 °C. Zapracujte tuk do mouky a přidejte trochu vody, aby vzniklo vláčné těsto. Vyválejte ho a vyložte jím formu vymazanou tukem. Pečte 10 minut a poté těsto vyndejte z trouby.

Teplotu v troubě zvyšte na 220 °C. Oloupejte a nakrájejte brambory. Uvařte je a slijte. Nechte je v kusech. Mezitím osmažte nakrájený lilek na tuku a přidejte nasekanou pažitku či tymián.

Přidejte vařené brambory, zbytky zeleniny i masa, vajíčko, polovinu nastrouhaného sýra, hořčici, sůl a pepř a podušený pórek. Smíchejte a horkou hotovou směs nalijte na těsto. Posypte zbytkem sýra a pažitky či tymiánu, špetkou pepře a nakonec osolte. Pečte 25 nebo 30 minut, dokud horní vrstva nezhnědne.

Po vychladnutí nakrájejte na silné pláty a uložte je do krabice. Vejce udrží nádivku pohromadě. Z pokrmu je vynikající oběd či výživná svačina.

Lady Gwendoline Stricklandová

Přednáška s ukázkou válečného vaření, radnice ve Fenley

Když se lady Gwendoline Stricklandová postavila na pódium sálu s dřevěným ostěním, potvrdila navzdory svému okázale konzervativnímu zevnějšku své výjimečné postavení: hnědé vlasy stažené na šíji do uzlu, upjatý kostým, ani luxusní, ani přehnaně mladistvý: prostě osmatřicetiletá urozená dáma snižující se k obyčejným hospodyním. Vyzařovalo z ní neprůstřelné a shovívavé sebevědomí.

„Dnes vám ukáži, jak s využitím obvyklých týdenních přídělů připravíte elegantní slavnostní večeři.“

Lady Gwendoline vzhledem ani chováním svou starší sestru Audrey nepřipomínala: tmavě hnědé vlasy, úzké, přísné rty. Ani vrstva líčidel však nemohla zamaskovat velké modré oči, jediný rys, který měly sestry společné. Lady Gwendoline netrpělivě těkala pohledem po sálu, jako by s účastí nebyla příliš spokojená.

Pravda, místnost nebyla doslova přeplněná, ale o oblíbenosti akce nemohl nikdo pochybovat. V hustých řadách seděly ženy z lepších rodin i pracující matky v šatech, které v druhém roce přídělového systému už začínaly vypadat obnošeně.

Ministerstvo výživy oceňovalo, že veřejnost přistupuje k přídělovému systému racionálně. Po počátečních zmatcích s distribucí sešitků s lístky a rozhořčení kuchařek, že rodinám nemohou vařit jako obvykle, se nakonec všichni smířili s nevyhnutelným a našli v sobě ochotu experimentovat.

Všechny spojoval stejný strach. Nacisti stáli přede dveřmi. Hospodaření s potravinami bylo zásadní pro přežití. Zeleninové záhonky se staly projevem vlastenectví. Zahradnické spolky zoraly kriketová pole i parky. Plakáty na každém rohu nabádaly hospodyňky, že plýtvání potravinami je zločin a zaplatí za ně životem námořníci na zásobovacích lodích při plavbě přes Atlantik – nejnebezpečnější cestě na světě.

Jídlo se stalo středobodem života britských civilistů.

Usmívající se Ambrose Hart seděl v první řadě. Pro jistotu, aby ho poznal skutečně každý, se honosil svým typickým puntíkatým motýlkem a tu a tam velkopansky kývl na pozdrav jako příslušník královského rodu. Napomádované vlasy měl na lebce dlouhé a sčesané přes lysinu a vypoulené oči mu div nevyskočily z důlků. Lady Gwendoline jeho přítomnost tolerovala, neboť se přátelil s jejím manželem.

V první řadě seděl i pan Alloway, zasmušilý puntičkářský pracovník Ministerstva výživy, a vedle něho několik kolegyň lady Gwendoline, jež jako ona pravidelně pořádaly vzdělávací přednášky o vaření a úsporném hospodaření. Rady vyšších vrstev chudině, jak má vystačit s hladovými válečnými příděly, představovaly přínos elity v boji s nepřítelem. Lady Gwendoline pořád nepřestala toužit po příslušnosti k vyšším kruhům, protože rytířský titul jejího manžela je řadil až na spodní stupně žebříčku šlechty. I z toho důvodu se snažila zvýšit si společenskou prestiž zapojením do válečného úsilí pomocí vzdělávání pracujících vrstev. Netrvalo dlouho a sama uvěřila, že ji k tomu přivedly ty nejčistší vlastenecké úmysly.

„Dnes je na řadě nákyp lorda Wooltona, pojmenovaný po našem ministru výživy. Recept vytvořil šéfkuchař z hotelu Savoy, aby přispěl k válečnému stravování. Lord Woolton je nadšený fanoušek mrkve, ale pokud to není váš případ, klidně si vyberte jinou zeleninu. Cibule je nedostatek, protože jsme ji dováželi převážně z Francie, ale proč nesáhnout po pórku nebo pažitce? Nezapomeňte, že využít lze každou část zeleniny, od vnějších silných listů kapusty až po slupky od bramborů či mrkve. A ty úplně nejedlé zbytky můžete odložit do kontejneru u radnice, jehož obsah poslouží jako žrádlo pro prasata.“

Lady Gwendoline dala vařit zeleninu – dnes to byla směs mrkve, pórku, květáku a nezbytných bramborů.

Pak začala odměřovat mouku do mísy. Různá těsta patřila k jejím specialitám. Matka ji naučila základům už v dětství, ale tehdy to dívce připadalo pod její úroveň, a navíc matka netajila, že Audrey považuje za šikovnější. Když se zapsala do kurzu hospodaření v domácnosti, upřímně ji zaskočilo, jak snadno si všechno vybavila.

Základem vaření je chemie, připomněla si. Záleží na přesném odměřování a dodržení receptu, ale to měla v malíčku.

„Část mouky nahradím vařenými rozmačkanými brambory, abych ušetřila drahocenný tuk. Brambory drží těsto krásně pohromadě, ale je třeba ho upéct rychle, aby nezešedlo. Někdo tvrdí, že bramborové těsto ztvrdne, ale to platí jen pro případ, že ho nesníte ještě teplé.“

Při míchání těsta se nepřestávala usmívat na obecenstvo a pokračovala ve výkladu.

„Vítězství ve válce nám nepřinese pouze boj v přední linii, stejně důležitá je i domácí fronta. Navzdory nedostatku a přídělům potravin můžeme zůstat silní. Je třeba dokázat Hitlerovi, že Britové se nikdy nevzdají.“

Pečlivě přehrnula těsto přes zeleninovou směs a strčila koláč do přenosné elektrické trouby. „Takhle jednoduché to je!“

Lady Gwendoline byla perfekcionistka. Každý koláč vytvořila stejně dokonalý jako celý svůj osobní život. Pravda, nešlo jí do hlavy, proč tolik lidí, například její sestra Audrey, považuje život za pekelně náročný a tráví ho v neustálém strachu, že někomu šlápne na palec. Proboha, copak Audrey dodnes nepochopila, že takhle to nefunguje? Člověk má jít tvrdě za svým a neohlížet se doprava ani doleva.

Sama docílila toho, po čem původně toužily obě. Copak nedosáhla nejvyšší mety a neulovila bohatého manžela? Copak ho nepřesvědčila, že Fenley Hall je pro ně ideální sídlo? Jejich matka by se obrátila v hrobě.

Omračující bohatství narůstajících výnosů z importu potravin Gwendoline umožnilo přepychový, třebaže ne zrovna zábavný životní styl. Do manželství ji vehnala její umanutá ctižádost. Při osobním setkání se dvojice navzájem svěřila se svou vášní pro úspěch. Oba měli vlastní ideály, třebaže ty jeho byly mnohem konkrétnější než její. Obchodní záležitosti mu často kazily náladu, protože míval jinou představu o jejich realizaci. Koneckonců, dobrého obchodníka dělá neústupnost.

Teď lady pohledem do publika zapátrala po Audrey a s prudkým návalem vzteku si přiznala, že sestra se na ukázku jejího válečného vaření ani neobtěžovala přijít. Matka Audrey vždy chválila jako lepší kuchařku, jedinou skutečnou kuchařku z dcer, zatímco Gwendoline si nesla nálepku sobecké intrikářky, jako by ani nepatřila do rodiny. Když matku nadchly Audreyiny vynikající koláče, ani se neobtěžovala vyslechnout návrh mladší dcery, že by ráda pomohla aspoň s polevou.

Maminka by nesnesla vědomí, že jsem jejího miláčka zastínila, pomyslela si Gwendoline dopáleně.

Navlékla si chňapky, otevřela troubu a vytáhla ven dokonale nadýchaný slaný nákyp s lesklou zlatavou kůrkou.

Sálem se rozlila lahodná vůně dušené zeleniny. Gwendoline koláč rozkrojila a jeden klínek položila na talíř. Kousky zeleniny byly potažené chutnou šťávou a obalené křupavým zlatavým těstem.

„Dámy a pánové, dovolte, abych vám představila nákyp lorda Wooltona.“ Udělala významnou pauzu. „Z přídělových potravin jsme použili jen trochu tuku na vaření. Širokou oblibu si v těchto válečných dobách vysloužil díky množství doma vypěstované, a tedy levné a dostupné zeleniny.“

Ozval se potlesk. Hospodyně natahovaly krk, aby lépe viděly, pánové bez ostychu nasávali chutnou vůni.

„Nu, nějaké otázky?“ zeptala se Gwendoline shovívavě.

„Jak udělat těsto, když mi dojde máslo i tuk? Koncem týdne už nemám ani ždibec.“ Byla to jedna z chudších žen a lady Gwendoline laskavě vyslechla, jak se k ní přidávají i ostatní posluchačky. Nu ano, s máslem byla pekelná potíž.

„Bohužel, na to snadná odpověď neexistuje. Musíte tuku používat vždy jen zlomek vyžadované dávky. Navíc zkuste řezníka požádat o kousek sádla nebo loje, které nejsou na příděl. Zrovna z loje či morku je obzvlášť chutné těsto.“

Náhle se z okraje druhé řady ozval rázný ženský hlas: „Povězte, kdo zrovna vás pověřil přednáškami o stravování?“

Lady Gwendoline spatřila pohlednou ženu kolem třicítky s odbarvenými kučerami, jež příliš neladily s fialovým kloboukem, který lady Gwendoline pohrdavě přehlídla v loňském výprodejním katalogu Selfridges. Žena byla štíhlá, přitažlivá a pěkně nalíčená a její vzpurný výraz napovídal, že má cosi na srdci.

Lady Gwendoline bez mrknutí oka předvedla vlídný úsměv.

„Pověřilo mě Ministerstvo výživy.“ Větší autorita neexistovala. „Ministerstvo chce mít jistotu, že všichni dostaneme spravedlivý podíl potravin, jinak by jejich nedostatek vyhnal ceny nahoru a chudina by si nemohla koupit ani pár fazolí.“ Gwendoline byla se svou odpovědí velmi spokojená.

Poryv zdvořilého smíchu rychle utichl.

„Ministerstvo výživy nás považuje za svůj majetek!“ křikla plavovlasá žena zvláštním přízvukem. Šlo o nezvyklou kombinaci kultivované angličtiny říznuté francouzštinou s podtónem londýnské dělnické třídy, který se očividně snažila zamaskovat.

Lady Gwendoline se domýšlivě usmála a odrecitovala, jako by četla z vládního letáku: „Ministerstvo výživy dohlíží na spravedlivou distribuci potravin, aby každý – těhotnými ženami počínaje a dělníky konče – dostal v jídle všechno potřebné, od vitaminů po proteiny. Zemědělští odborníci přišli na to, že nejproduktivnějším způsobem využití půdy je chov dojnic, nikoli hovězího dobytka, a že obiloviny jsou mnohem cennější než maso z několika krav, ovcí nebo prasat. Navíc přídělový systém udrží nízké ceny a tím zaručí, že životně důležité potraviny dostanou všichni.“

Plavovlasá žena začala odpovídat, ale lady Gwendoline ji nenechala domluvit a hlasitě poděkovala přítomným za čas a pozornost, které jí věnovali.

Přiskočily dvě pomocnice, aby odklidily potřeby na vaření, zatímco posluchači se pomalu trousili k pódiu pozdravit a vyzvednout si letáky Ministerstva výživy.

„Moc pěkné to bylo!“ prohlásila statná žena a bodře pleskla lady Gwendoline do zad. „Jářku, mohla bych ten koláč ochutnat?“

Gwendoline začala obdivovatelkám rozdávat talíře a těšila se z díků i obdivu. Když dav zřídl, všimla si Ambrose Harta.

„Ambrosi!“ zvolala, jako by z jeho přítomnosti byla nadšená. Díky manželovi se často setkávala s osobnostmi z BBC a udržovala s nimi dobré vztahy. Tušila, že časem jí mohou být užitečné. „Ale to je báječné, že jste si přišel poslechnout můj příspěvek k boji s nepřítelem.“

„Ano, skvělá přednáška,“ zamumlal Ambrose Hart roztržitě. „O přídělovém systému máte slušný přehled, nemám pravdu?“

Polichoceně přikývla. „V tom směru jsem expert, Ambrosi. To přece víte.“

Měl by to vědět. Od začátku války před ním trousila nabídky, že by mu pomohla s vysíláním Na kuchyňské frontě.

„Popravdě, přesně o tom jsem s vámi chtěl mluvit.“ Rozhlédl se, zda nikdo neposlouchá. „Víte, vedení BBC usoudilo, že Na kuchyňské frontě by prospěl ženský hlas, který by rady a recepty sdílel se mnou a tím přilákal víc posluchaček. Podle nich –“

„S největší radostí, Ambrosi!“ vyhrkla lady Gwendoline. „Mám totiž navlas stejný názor.“

„Echm, ale oni neměli na mysli vás.“

„Cože?“

„Pověřili mě uspořádáním místní soutěže, ve které mám tu vhodnou moderátorku vybrat.“ Zhnuseně pokrčil rameny, protože názor BBC na svoje moderování nesdílel. „Však víte, jak si ministerstva vychutnávají svoje pravomoci. Je lepší dostat do novin něco zábavnějšího, než jsou články o prohraných bitvách.“

„Jakou soutěž myslíte?“ Lady Gwendoline neměla námitky proti konkurenci, o níž si byla jistá, že jejích kvalit nedosáhne.

„Nu, soutěž ve vaření z válečných přídělů mezi profesionálními kuchařkami: z panského sídla, z restaurace, ze vzdělávacích kurzů, jaké pořádáte vy. Měla byste zájem o účast?“

Lady Gwendoline se snažila nevypadat příliš dychtivě. Právě se jí nabídla šance proslavit se jako rozhlasová moderátorka. A kdoví, kam by ji od pořadu Na kuchyňské frontě zavedla další kariéra? A všichni včetně Audrey budou zírat, kdo má v rodině největší talent! „Koho dalšího chcete oslovit?“

„O tom bych si rád promluvil s vámi. Uvažovali jsme o vrchní kuchařce z Fenley Hall. Není obvyklé mít v soutěži paní současně s její služebnou, ale vzhledem k okolnostem…“

Lady Gwendoline váhala jen velmi krátce. „Paní Quinceová přijme pozvání jistě s nadšením.“ Možná půjde o neocenitelnou kombinaci, protože paní Quinceová je na ní závislá a ztělesňuje tradiční oddanost služebnictva k panstvu.

A to se může hodit.

Ambrose pokračoval: „Lidé jsou nespokojení s malými porcemi masa a příliš velkým podílem bramborů. Hospodyním je potřeba vštípit inovativní přístup.“

„A přesně v tom směru jsem nepřekonatelná! Ještě mě zajímá, jak chcete soutěžící hodnotit?“

Ambrose jen máchl rukou a s ustaraným výrazem zamířil ke dveřím. „Příští úterý v osm hodin večer se u mě doma koná porada, tam vypilujeme podrobnosti.“

Lady Gwendoline zůstala zamyšleně stát. Představila si svůj hlas linoucí se z rádia. Rázem se stane středem pozornosti a sira Stricklanda to jistě potěší. Větší publicita a další kontakty se vždycky hodí. Ona sama prokáže, že není jen zhýčkaná manželka boháče. Dobře věděla o pomluvách, že se vdala jen pro peníze. Dostane možnost předvést bojovného ducha i zručnost a důmyslnost kuchařky, jež se o své znalosti velkoryse dělí s národem.

A navíc bude slavná.

„To je pekelně dobrý plán,“ broukla si neslyšně a předem si vychutnávala pocit vítězství.

Řidič sira Stricklanda čekal s černým bentleyem, aby svou paní odvezl do sídla. Už si chtěla nasednout, když zaslechla hlas: „Snad neplýtváte palivem na zbytečný cesty, lady Gwendoline?“

Poznala plavovlasou ženu z obecenstva a rozhodla se dotaz ignorovat. Vládní propaganda o přídělech paliva mířila na jiné vrstvy.

Řidič zabouchl dveře a auto se rozjelo. Když odbočilo na štěrkovou příjezdovou cestu sídla, jako vždy ji u srdce zahřála pýcha, kterou během let jen nepatrně otupila sílící touha po stále větším úspěchu.

Lady Gwendoline počkala, až jí řidič otevře dveře od auta. Těžké dubové vstupní dveře nad schody přišel odemknout starý komorník Brackett. S cvakáním podpatků rázně přešla rozlehlou halu do soukromého salonku s vyhlídkou na zadní zahradu. Bylo už pozdě, proto si od paní Quinceové nechala donést večeři sem a s úlevou zavřela dveře. Uvítala chvíli soukromí. Salonek byl laděný do světle slonovinového tónu a měl měkčí pohovky než salon pro hosty. Luxusní závěsy ze stříbřitého sametu mu dodávaly vřelost kontrastující s upjatou střízlivostí ostatních prostor.

Ale nešlo jen o tohle.

Lady Gwendoline si neuměla představit, že by snesla další večeři v manželově mrazivé společnosti. Z opačného konce dlouhého stolu by jí líčil suché detaily budoucích společenských akcí, které pro ni naplánoval, a to dokonce včetně toho, co má a nemá říkat, zatímco budou muži hovořit o válce.

„Všichni manželé a manželky si od sebe potřebují občas odpočinout,“ povzdechla si, sotva se zabořila do svého oblíbeného zeleného křesla s květovaným vzorem. Samota jí umožnila soustředit se na vlastní plány, promyslet své přednášky s ukázkami vaření či další kroky v lokální politice. Vzhledem ke skutečnosti, že její manžel byl největší zaměstnavatel místních lidí, vynutila si přístup do každého domu i bytu ve Fenley, aby vyhodnotila možnost ubytování evakuovaných osob či válečných zaměstnanců. Ubytovací úředníci se díky době těšili obzvláštní moci a Gwendoline měla v úmyslu ji využívat moudře. Tak či onak, měla hodně o čem přemýšlet a co plánovat.

Na osamělost se snažila nemyslet, i když ji občas zabolela jako zapomenutý steh.

Už v době jejich seznámení byl sir Strickland významná osobnost. I to ji k němu přitahovalo, třebaže byl starší o celých deset let. Svůj původ před veřejností tajil, ale Gwendoline věděla, že kariéru odstartoval prodejem koláčů z vozíku v chudé londýnské čtvrti East End a postupně se propracoval ke konzervárenskému průmyslu.

Většinu továren na hovězí konzervy měl v Uruguayi, odkud se miliony konzerv plavily přes nebezpečný Atlantik, aby nakrmily vojenské jednotky v Evropě. Doma si však držel výrobny domácích slaných koláčů. Jedna z těch menších sídlila přímo ve Fenley, kde dvě stě padesát zaměstnanců vyrábělo pečivo, jež bylo cenově přístupné a vyhovovalo přídělovému systému. Lady Gwendoline nikdy nezajímalo, jak firma dokáže masné produkty nabízet za tak nízké ceny, koneckonců hlavní byl zisk.

Nedávno začaly na monopol sira Stricklanda útočit nové konzervárny. Podrobnosti sice neznala, ale neušlo jí, že počet naložených lodí klesl, že se manžel horečně snaží vlichotit politikům luxusními večírky a chová se stále podrážděněji.

Zato s jistotou věděla, že sir Strickland je závislý na domácí produkci potravin, a především na hospodářství sídla, jež ho zásobovalo nad rámec přídělů. Přiznávala si, že jde zřejmě o ohýbání zákonů o přídělovém systému, ale copak to nedělají všichni? Koneckonců, sir Strickland dostal na Ministerstvu zemědělství funkci regionálního komisaře, díky níž byl pověřen dohledem nad dodržováním zákonů o přídělech potravin. Nu, a dohlížet na pravidla u vlastní farmy nebyl samozřejmě problém.

Gwendoline se pobaveně usmála při pomyšlení na sestru, které láska k chudému malíři vynesla jen otrockou dřinu, zatímco ona – mladší a černá ovce rodiny – se vdala za boháče. Švagrova smrt byla smutná, i když ona osobně ho ráda neměla. Copak nějaký normální muž dá přednost žebráckému umění před výnosným povoláním, které mohl díky vzdělání snadno získat? Audrey si svůj osud vybrala sama, ale občas s ní Gwendoline téměř soucítila.

Stříbrné cinknutí hodin na krbové římse ohlásilo devátou. Při práci čas přímo letěl a lady Gwendoline si připadala schopná a užitečná, zatímco během prozahálených večerů se jí vlekla každá minuta.

Zazvonila na znamení, že služebná může donést večeři. Jejich komorná musela povinně nastoupit do továrny na výrobu munice, takže u stolu je obsluhovala neohrabaná kuchtička Nell. Bohužel, povolávací rozkaz do služby státu dostaly všechny mladé ženy v zemi, takže s náhradou nemohli počítat.

Během pár minut přichvátala nervózní služtička a se sklopenýma očima se zastavila před paní. Lady Gwendoline zvedla stříbrný poklop a spatřila filety z mořského jazyka s francouzskou omáčkou, svoje oblíbené jídlo.

Když služtička pokládala tác na stůl, na podlahu sletěl stříbrný nůž.

Lady Gwendoline stiskla rty. „Podejte mi ho.“

Děvče nůž zvedlo a pak bez rozloučení vystřelilo z pokoje. Lady Gwendoline se posadila k malému jídelnímu stolu.

„Mořský jazyk s francouzskou omáčkou,“ prohodila, když opatrně ukrojila bílé křehké maso. „To by byl zaručeně vítězný recept do soutěže.“ Jen škoda, že pro běžné domácnosti je smetana téměř nedostupná.

„Udělám z toho nejchutnější pokrm v hrabství, samozřejmě s ústupky válečným přídělům,“ rozhodla se definitivně.

Ministerstvo výživy

Slaný koláč lorda Wooltona

4 porce

Náplň

2 kg krájené zeleniny (např. mrkev, tuřín, květák, brambory)

1 cibule či pórek, nakrájet

1 lžička sypkého zeleninového bujónu, případně čtvrt litru vývaru

1 lžíce ovesných vloček

petržel, krájená najemno

sůl a pepř

Bramborové těsto

1 šálek celozrnné mouky

2 lžičky prášku do pečiva

špetka soli

2 lžíce másla či jiného tuku

½ šálku rozmačkaných vařených bramborů

mléko na potření

Nejdřív připravte náplň. Zeleninu, cibuli či pórek, bujón, petržel, sůl a pepř dejte do hrnce a zalijte vodou. Vařte do změknutí.

Troubu předehřejte na 180 °C. Těsto připravíte smícháním mouky, prášku do pečiva a soli. Poté zapracujte máslo či tuk a rozmačkané brambory. Vznikne koule, kterou rozválíte. Koláčovou formu s vyšším okrajem vyplňte zeleninovou směsí. Povrch potřete mlékem a pak pečte 25 až 30 minut, dokud kůrka nezezlátne.

Slečna Nell Brownová

Kuchyně ve Fenley Hall

Kuchyně v sídle Fenley Hall se nacházela v rozlehlém klenutém polosuterénu. Široká oblouková okna pouštěla do vyhřátých prostor dostatek světla. Tahle továrna na jídlo zásobovala urozené obyvatele velkého šlechtického sídla. Nell v duchu cítila spřízněnost se všemi kuchtičkami, jež tu kdy pracovaly. Pravda, ještě před dvaceti lety tady bylo personálu mnohem víc, a to jak kuchařů, tak pomocníků. Všem tenkrát velel vrchní kuchař.

Nyní kuchařce staré paní Quinceové byla k ruce jenom Nell, jež musela zastat práci tří kuchtiček naráz. Kmitala bludištěm chodeb mezi hlavní kuchyní, spíží, umývárnou, vinným sklípkem, ledárnou a máselnou. Přísné tikání stojacích hodin ji neustále pohánělo: Běž, honem, pospěš si!

„Proč musím všechno oddřít jenom já?“ brblala Nell, když chvátala ze spíže. Pokojská odešla před dlouhými třemi měsíci. „Ani na chvilku se nezastavím – a navíc musím zvládnout všechen úklid!“

„Ale Nell, dnes už nikde nemají dost personálu.“ Paní Quinceová seděla nad knihou receptů a plánovala jídelníček na příští týden. „Zažila jsem doby, kdy tady byla spousta služebnictva, jako velká rodina. Pravda, ne vždycky šťastná, ale tak už to chodí.“ Zvážněla. Nell si domyslela, že stará paní vzpomíná na služebnictvo, jež muselo odejít ve stejné době, kdy zadlužený hrabě prodal sídlo siru Stricklandovi. Nu, a po vypuknutí nové války byl donucen narukovat či nastoupit na válečné práce i zbytek personálu.

Pod klenbou kuchyně zavoněly dušené houby s rozmarýnem a tymiánem. Nell na ně ukápla trochu vína. Válka neválka, vinné sklepy sira Stricklanda zůstávaly plné.

„Ve zdejší výrobně koláčů byste si vydělala dvojnásobek a nemusela denně vstávat v pět ráno,“ prohodila Nell.

„Ale není to dobré místo. Výrobna patří siru Stricklandovi a nevěřím, že se tam dodržují zdravotní a bezpečnostní předpisy,“ namítla paní Quinceová.

Kuchtička zadumaně míchala vývar. „Až se mi příští rok přehoupne dvacítka, budu muset stejně nastoupit na válečnou práci – pokud se do té doby nevdám.“ Představa manželství jí kmitala hlavou jako zmatená můra kolem rozpálené žárovky.

„Podle mě je pro ženy válka moc nebezpečná!“ vzhlédla paní Quinceová ustaraně. Děsila se dne, kdy přijde o svou drahou přítelkyni a jedinou pomocnici.

„Ale na frontovou linii ženy neposílají!“ zasmála se Nell pobaveně. „A když už některou odvedou, nejvýš dělá v autodílně nebo sedí v kanceláři či za volantem. A navíc po celý Anglii je moře továren na munici a farem. Líbilo by se mi narukovat k Zemědělským jednotkám. Jsou třeba na Howardově farmě. Zahlídla jsem je ve vsi v hnědých uniformách, jak se zavěšené do sebe hlasitě smějou. Jo, beru, že to je dřina, ale bylo by fajn dělat v přírodě na čerstvým vzduchu.“

„Radši se drž svýho vaření, děvenko,“ mračila se paní Quinceová. „Takový talent by bylo škoda promarnit.“ Když Nell nastoupila do služby, stará kuchařka v ní spatřila jiskru. Vybrala si dívku jako svou pomocnici a předávala jí svoje znalosti i zkušenosti. „Máš skvělý smysl pro chuť a mozek máš rychlý jako blesk. Ještě jsem nezažila jiné děvče, co by umělo tak šikovně recepty upravit a pochopit taje kuchaření.“ Upřela na Nell láskyplný pohled. „Připomínáš mi mou nejmladší sestřičku. Po odchodu z domova mi hrozně chyběla. Taková čistá a zvídavá dušička. Vždycky jsem říkala, děvče, že ti ráda poradím a povedu tě, aby ses naučila co nejvíc. A vida! Dnes je z tebe vynikající kuchařka, která může radit jiným.“

Dívka se na starou paní usmála. „Bez vás bych to sama nikdy nezvládla.“

„Vidíš. Chybí ti jenom víc sebevědomí.“ Paní Quinceová se vrátila k ručně psanému sešitu svých receptů. „Zlatíčko, omrkla bys, kolik nám zbylo vajec?“

Nell si otřela ruce do zástěry a rozběhla se ke spíži, nacházející se kvůli chladu v zadní části budovy.

„Máme jich šest z naší farmy,“ vykoukla. „Připadá mi trochu nefér, že dostáváme z farmy sídla potraviny navíc a ještě si bereme to nejlepší.“

„Mám dojem, že sir Strickland trochu obchází nařízení,“ povzdechla si paní Quinceová. „Na druhou stranu buď ráda, že máme z čeho vařit. Podala bys mi sešit s přídělovými lístky?“

Leželo tam celkem pět sešitků. Dva patřily manželům Stricklandovým a tři personálu – paní Quinceové, Nell a starému komorníku Brackettovi.

„Stricklandovi by se měli víc snažit, pokud jde o sehnání nový pokojský. Podle mě zapomněli, že mě o ten úklid a obsluhu požádali jen dočasně. Jeden člověk to prostě nemůže stihnout.“ Nell nevadilo na chvíli zaskočit, ale opravdu nemohla tolik dřiny zvládat denně.

Paní Quinceová se ušklíbla. „Pokud je všechno podle jejich představ, proč by se namáhali s dalším řešením?“

„Nejspíš ani netuší, že existuju,“ sykla Nell zhnuseně a vrátila se k vývaru. „Ne snad že bych byla něco extra, ale aspoň by si mohli pamatovat, že ke svý práci mám navrch plný úvazek pokojský.“

„Tak proč jim to nepřipomeneš? Vyběhni nahoru a promluv si s paní!“

Nell honem nasekala česnek a stvol řapíkatého celeru a hodila je na pánev. Přidala lžičku másla, aby zelenina změkla, než ji zamíchá do polévky. „Stejně nikdy neposlouchají.“

Nell Stricklandovými pohrdala vždy a od začátku války ještě víc. Vesnice Fenley ležela pouhých pětadvacet kilometrů od Londýna, přímo na trase bombardérů Luftwaffe. Lady Gwendoline zavedla přísná pravidla, jimiž se v sídle všichni povinně řídili od okamžiku, kdy se ozvaly výstražné sirény. Nell s baterkou v ruce musela manžele Stricklandovy doprovodit do sklepa, kde na ně čekaly ustlané postele. Paní Quinceová a Nell měly k dispozici malý výklenek s pár přikrývkami na kamenné podlaze, zatímco komorník Brackett se mohl zavřít ve vlastní kóji. Nell měla za povinnost zůstat vzhůru, a když siréna ohlásila konec poplachu, musela vyběhnout ven a přesvědčit se, že nebezpečí pominulo.

Během posledního náletu se Nell choulila na tvrdé podlaze a představovala si pohodlí postele, kterou si majitelé sídla nechali snést do sklepa hned po prvních náletech. Služebnictvo bylo v jejich pojetí zřejmě na úrovni psů, kterým stačí pelech na podlaze.

Zuřivě míchala zeleninu na pánvi, od níž se kuchyní šířil ostrý pach česneku.

„Nemá to smysl.“ Náhle jí ruply nervy. „Nevidí v nás nic víc než zvířata.“

Paní Quinceová chvatně přiskočila ke kamnům. „Nell! Pálí se ti to!“ Honem odstrčila dívku stranou. „Posaď se. Jsi nevyspalá, nebo co?“

Nell se spustila na podokenní sedátko a zadívala se do svítivě zeleného údolí. Na obzoru za ranním oparem ležel Londýn. „Život přece musí nabízet víc.“ Povzdechla si. „Pořád se mluví o tom, že válka umožní ženám nové příležitosti. Už nesejde na sociálním původu anebo jestli jde o nemanželské dítě jako já. Ženy mají šanci na pořádné zaměstnání, můžou žít nezávisle, scházet se s mladými muži, vdát se…“ Teskně se odmlčela.

Paní Quinceová se zatvářila ustaraně. „Tak ty pohádky neposlouchej, děvče. Věř mi, že ne vždy mají dobrý konec, a co víc, tys příliš stydlivá, než aby ses dokázala takhle probíjet životem. Radši se drž vaření. Odjakživa ti říkám, že řádné zaměstnání zažene všechny ostatní problémy. Už teď jsi prvotřídní kuchařka a za rok za dva ti bude u nohou ležet polovina urozených domácností v hrabství.“

Nell se hořce zasmála. „Jistě, ale aby mě zaměstnali, ne aby mě požádali o ruku.“

Ale jak by to paní Quinceová mohla pochopit? Sama nikdy nebyla vdaná a oslovení „paní“ plynulo z jejího služebního zařazení. Stejně jako většina kuchařek v podobném postavení se provdala za svoji práci, ať se jí to líbilo, nebo ne. Nell by zajímalo, jestli staré paní občas ta mužská paže kolem ramen či dětská tlapka v dlani přece jen nechybí.

Paní Quinceová si usrkla vývaru. „Ochutnej to, Nell,“ kývla na dívku. „Pro samý smutek jsi zapomněla na vaření. To trápení ti neprospívá. Aspoň v kuchyni si ty myšlenky musíš zakázat, jinak zapomeneš, co děláš.“

Nell zrudla. „O-omlouvám se,“ zajíkla se přes slzy. „Tu zeleninu udělám znovu.“

Paní Quinceová shovívavě zavrtěla hlavou. „Není třeba, děvenko. Tu chuť vylepšíme kořením, ale ty by ses měla srovnat. Nebudu tu navěky a ty se musíš naučit co nejvíc, aby ses jednou dokázala postavit na vlastní nohy.“

Nell k ní úzkostlivě vzhlédla. Toužila po změně, ale ne takhle – ne bez paní Quinceové. Svět za zámeckými zdmi ji sžíravě děsil a strachem se pak zajíkala. Copak to někdy dokáže překonat?

Nešťastně se obrátila zpátky k oknu. Zítra přijde navlas stejný den jako dnes: další vaření, další úklid, další poslušnost.

Křečovitě polkla.

Život přece musí nabízet víc.

Slečna Zelda Dupontová

Kuchyně ve Fenleyské výrobně koláčů

„Kuchařská škola Cordon Bleu nás učila vyšší formě přípravy jídla, Doris. Smažené maso se zeleninou k tomu rozhodně nepatřilo!“ ušklíbla se zhnuseně Zelda Dupontová a podala své mladičké pomocnici obří dřevěnou vařečku.

„Ale my vždycky vařily takhle, slečno Dupontová!“ Dívka si vařečku vzala a zamíchala polévku. „Ty cizí recepty, o kterých mluvíte, vůbec neznám. Ženský v továrně nemají o ty nesmysly zájem. Chutnají jim slaný koláče a dušený maso, jaké tu děláme odjakživa.“

Zelda Dupontová, vrchní kuchařka závodní kuchyně ve Fenleyské výrobně koláčů, jen okázale povytáhla namalované obočí. Přimhouřenýma očima se zeleně vybarvenými víčky a s nánosem maskary na řasách pozorovala asistentku. Bujné plavé kučery – obarvené v nejlepším kadeřnictví v Middletonu – jí zplihly pod povinným šátkem. Nesouhlasně sevřela plné rty, na dvaatřicetiletou ženu natřené příliš výraznou rtěnkou.

Práci tady si hnusila.

Mezi zdejší venkovské prosťáčky zkrátka nepatřila. Pracovala jako zástupkyně šéfkuchaře prestižního londýnského hotelu Dartington. To postavení ji stálo roky dřiny a bojů proti mužské konkurenci. Zaměstnání skončilo v okamžiku, kdy vstupní halou prosvištělo dvě stě kilogramů nacistického korditu a hotel změnilo v sutiny. Šéfkuchaři měli výjimku, takže se vyhnuli povolávacímu rozkazu, ovšem se zánikem hotelu se Zelda musela jít na válečné práce sama přihlásit. Tamní úřednice jí nabídla místo ve vojenské pekárně slaného pečiva a po chvíli váhání ho Zelda přijala.