Copyright © Jan Horníček, 2023

ISBN 978-80-242-9043-0

Obsah

Předehra

Prolog

Zjizvený

Bývalý trestanec

Muž s pytlem hlíny

Opuštěný kostelík

Nebezpečné pomezí

Na útěku

V Černém lese

Hrozba tam venku

Dva mrtví

Popravený špión

Amputace

Část první

Proces

První stopy

Pohřeb

Cesta podél vodopádů

Stará pověst

Mordechaj Cvi

Zapovězená kniha

Skryté hříchy

Klášterní hřbitov

Háj mrtvých

ČÁST DRUHÁ

Přeludy

Pochůzky

Chatrč mrtvé čarodějky

Trojí zaklínání

Píseň o hladu

Skryté souvislosti

Tanec v dešti

Převor Pfleger

Bratr Benedikt

Další mrtvý

ČÁST TŘETÍ

Sen o Valkýře

Láska a smrt

Vražednice

Smrt pod vodopády

Benediktova šifra

Nový podezřelý

Ďáblova štola

Lov

Poslední vražda

Rozloučení

Epilog

Poděkování

Předehra

Prolog

Byl to malý gotický kostelík ze semklého kamene. Nízké dveře hrubě zaklenuté, okna úzká a protáhlá jako tvář kajícníka, silné zdi nasáklé chladem mnoha staletí. Napůl poustevna a napůl pevnost.

Kolem stromy – staré, ale nevysoké. Jako by v jediném okamžiku přestaly růst. Jako by tu čas ustrnul. Ještě znepokojivějším dojmem působilo, že stavba nebyla obehnaná dlažbou, nýbrž jen dohladka pokoseným trávníkem. Ke schodům z opršelého, sešlapaného pískovce nevedla ani štěrkem vysypaná pěšina. Pouze sem tam se v zeleni zabělal drobný kvítek sedmikrásky.

Nic se nehýbalo; vládlo zde napjaté, nepřirozené ticho. Vítr nešustil v listí, nebzučel hmyz, ptáci nezpívali. Jen zvuky kroků jediného osamělého muže zaznívaly v tom prázdnu pod nebem.

Opatrně kostelík obešel. Hlavní vchod byl zamčený – klikou lomcoval marně. Zato okovaná vrátka pod věží se s vrznutím pootevřela, když na ně rukou zatlačil. Do tváře mu zavál suchý mrazivý dech podzemí. Kamenné stupně prudce klesaly dolů.

Pustil se po nich, našlapoval málem ostýchavě. Nahrbil se, sklonil hlavu; slyšel, jak mu srdce splašeně tluče až v krku. Věděl, co ho čeká. Ustoupit nemohl.

Zanedlouho se ocitl ve zšeřelé vzdušné kryptě. Z osmihranného soklu uprostřed se rozbíhaly čtyři mohutné románské oblouky, které na svých ramenou nesly tíhu zdiva. Dvěma okny posazenými tak vysoko, že dosáhly nad úroveň okolního terénu, sem pronikalo světlo. V nehybném vzduchu tančil prach, kropenka v rohu zela prázdnotou, stejně tak zrezivělé držáky na pochodně.

Ještě jedny dveře. V hrsti pevněji sevřel hlaveň pušky. Kroky se chladným prostorem dutě rozléhaly…

Tma se prohloubila. Tápal kolem sebe. Ve spáncích bušil klokotající tep. Stíny se přeskupily hranaté jako kusy žuly. A tu mu jeden kulhavě vykročil v ústrety.

Vilém spešně pozvedl zbraň. O spoušť zavadil spíš náhodou. Třeskl výstřel, ozvěna zaburácela pod klenbou. Zážeh plamene ozářil neblahou scenérii. Vilém rázem věděl, kde je. Znal to místo ze svého bloudění Paříží. Parní čerpadlo v Gros-Caillou. Ochoz.

A znal i muže, který se před ním tyčil. Bývalý dominikán Hans Stellwerther.

Železooký kapitán se zapotácel. Těžká kule z muškety mu prolétla hrudí. Vychlístla krev a střepy kostí. Zející ranou bylo vidět skrz. Zběhlý kněz na Viléma dlouho zíral. Pak ocelově šedé oči zastřela temnota. Zachroptěl jakousi neartikulovanou kletbu, klopýtl a zřítil se z lešení.

Vilém tam zůstal stát. Bezmocný a zaskočený. Mušketa se mu vysmekla z roztřesených prstů. Kov zaduněl o dřevo. Zuby se rozjektaly. Právě zabil člověka…

„No tak, otče, proberte se, vždyť je to jen zlý sen,“ uslyšel chlácholivá slova doktora Šulce, buclatá dlaň ho poplácala po tváři. Zahihňání.

Otevřel oči. Ležel na nepohodlné pryčně z fošen, srdce mu zběsile tlouklo, košili na zádech měl promáčenou studeným potem. Nad ním se tyčil podsaditý roztomilý pán v klobouku a cvikru a spokojeně si kroutil kníry.

Vilém byl zmatený. „Ale kde to jsem a jak se… vy jste přece…“

„Ano, já jsem mrtvý,“ opáčil doktor Šulc. Z hrdla se vydral chrčivý smích. Na krku se mu objevila vodorovná linka, teninký řez. Okraj se rychle zbarvil prosakující krví. Vyřinul se první rudý čůrek. Po něm další.

Ocitl se na popravišti. Pršelo. Zaslechl kovové cvaknutí a svist. Břitká čepel gilotiny se uvolnila a padala dolů mezi třpytícími se kapkami. Hladce prošla masem i kostí. Uťatá hlava se skutálela do připraveného koše. Obraz konce jednoho života – nesmazatelně zapsaný do paměti.

Vilém se probudil ještě jednou, tentokrát doopravdy. Noční můra, v níž uvízl, však nebyla o nic méně strašidelná. Třásl se zimou na špinavé pomočené slámě. S těžkými okovy na rukou. V cele smrti.

Svítalo. Za chvíli si pro něj přijdou. Znovu ho dovlečou k popravčí káře a odvezou na Place de la Revolution. Nedopatřením se ocitl ve Francii, přichomýtl se, k čemu neměl, a byl odsouzený coby rakouský vyzvědač a špicl.

Zjizvený

Někde v dáli zařinčel řetěz. Kobkou se rozlehl zlovolný chechot. Zasténání.

Pak Vilém zaslechl blížící se dupot vojenských bot. Čas se nachýlil. Získal krátký odklad, ale teď už byl smířený. Bůh není zlomyslný, to jen my lidé se někdy dopouštíme chyb. Viléma pouze mrzelo, že nedokončí započatou práci – odhalil vraha, aniž stačil přijít na kloub jeho motivům. A mrzelo ho i to, s kolika přáteli se nestihne rozloučit.

Světlo pochodní – narudlé a oslnivé – prosáklo mříží do bezedné černi cely. Francouzské zaklení, zarachotil klíč. Vilémovi rozespalí spoluvězni odvraceli tvář a stahovali se z kruhu světla hlouběji do kouta jako špinavý, mžourající hmyz. „Tu viendras avec nous,“ píchl jeden z biřiců prstem do mokvajícího zkaženého vzduchu.

„Hmm,“ opáčil Vilém. Nač by se vzpouzel, stále měl ještě svou jezuitskou hrdost. Zvedl se na nohy a vztyčil svou hubenou postavu do plné výšky. Neposedný pramen vlasů mu sklouzl přes obličej, prsty si mimoděk prohrábl tři týdny neholený šedivějící vous. Pokýval a klidným, rozvážným krokem vyšel z cely.

Myslel si, že ví, co ho čeká, a tak ho znepokojilo, kam ho vedou. Nikoli vzhůru po schodech na světlo Boží, ale naopak hlouběji do sklepních útrob bývalého opatství. Stěny ze začernalých, prastarou plísní porostlých kvádrů vyprávěly zkazky o dobách, kdy tu inkvizice vyslýchala právem útrpným.

Nakonec se prosmýkli nízkými okovanými dveřmi. Viléma posadili na lavici za prastarý masivní stůl a vzdálili se. Jejich kroky v chodbě rychle utichly.

Vilém se zmateně rozhlédl po jizbě. Netušil, kde je, ani co tu dělá. Desku z rozeschlého dřeva přetínaly nespočetné praskliny a drápance, jejichž kontury ještě hlouběji vyrývala oslepivá záře lampy postavené tak, aby svítila Vilémovi do očí. Prostor za stolem tonul ve tmě, která byla stejně neproniknutelná jako výhrůžná. Něco se pohnulo mezi stíny a Vilém pochopil, že tu není sám.

Ozvalo se tiché chraplavé zavrčení velikého hladového psa. Vilém sebou škubl, až rezavě zachřestilo železo. Ostré hrany okovů se mu bolestivě zařízly do zápěstí. Z temnoty se vynořil nevysoký nahrbený muž. Skousl si ret, vycenil zuby a přeměřil si Viléma divokým, dravčím pohledem.

Krom několika špatně zahojených šrámů se neznámému přes tvář táhla hluboká rozšklebená jizva jako po seku šavlí. Od pravého ucha přes lícní kost, obočí a čelo až k temeni. Jen částečně ji zakrývala rudá páska přes mrtvé oko. O to živěji planulo oko druhé. Černé a řeřavé jako uhlíky ve žhnoucím krbu. Vilém bezděky ucukl před tou jedinou bezednou zřítelnicí.

Zjizvený si nenuceně sedl naproti němu a založil si ruce na prsou porostlých tuhými šedými chlupy připomínajícími srst. Měl na sobě jen rozhalenou košili a nedopnutou vestu, takže bylo vidět, jak se uzlovité pletence svalů pod látkou vyboulily. Jako oživlé kořeny starého olivovníku nebo zkroucená lodní lana.

Věk toho člověka šlo jen stěží odhadnout. Mohlo mu být stejně dobře třicet i pětapadesát. Obličej měl zbrázděný vráskami, ale třeba se mu jen kůže zkrabatila kolem špatně zahojených ran. Na temeni se mu leskla pleš rámovaná prořídlými dlouhými vlasy v barvě rezavějící oceli. Vetchý a unavený ale ten muž nebyl. Z každého pohybu vyzařovala přímočará, brutální síla.

Vilém cítil, jak ho postupně přemáhá nervozita. Jak se mu v žilách počíná plašit krev. „Co mi chcete?“ vyhrkl nakonec a uhnul pohledem.

Zjizvený neodpověděl, jen téměř neznatelně nakrčil čelo. Pak sáhl k pasu, tasil dlouhý nůž a položil ho na desku stolu. Posléze k němu přidal i podlouhlý balíček zavinutý do umaštěných novin. Za jeho zády se v tu chvíli ozvalo další bublavé, ochraptělé zavrčení…

Muž se prudce obrátil, šlachy na krku se mu se vztekle napjaly. „Ticho tam,“ sykl do tmy.

Ať už se ve stínech ukrývalo cokoli, zakňučelo to, přikrčilo se a stáhlo do nejzazšího kouta. Jen drápy zaskřípaly na kameni.

„Co po tobě chci?“ otočil se zjizvený zpátky k Vilémovi. „Já chci informace, neboť informace jsou to, co mě živí.“ Rozmotal novinový papír a na stole se objevil hezky prorostlý kus čerstvého syrového masa.

Navzdory vzmáhající se úzkosti se Vilém pokusil o nedbalé pokrčení ramen. „Nejsem si vědom žádných informací, které by vás mohly zajímat.“

„Tak?“ Zjizvený na něj upřel zlověstný nemrkající pohled jediného oka. Znenadání chňapl po noži a hladkým táhlým řezem oddělil tenký proužek syrového masa. Bylo vidět, jak se mu v povislém koutku úst hromadí sliny. Proužek svinul do kuličky a hodil jej za sebe do tmy. Zatančily stíny, cvakla čelist, ozvaly se hladové, mlaskavé zvuky. „Víš, Guilliame, já nemám ve zvyku mluvit s lidmi po dobrém. Já si beru, co chci, a běda těm, kdo pokoušejí moji trpělivost.“

„Hmm, chápu,“ snažil se Vilém o lhostejný tón, jakkoli v něm byla malá dušička. „Obávám se však, že mě sotva přimějete napomáhat Revoluci.“

„Revoluci vem čert!“ zaskřípěl zjizvený zuby: „Mám jisté konexe, pravda. Ale jinak pracuji na vlastní pěst!“

„Takže…?“

„Takže si přečti tohle.“ Mrštil před Viléma nadvakrát přehnutý arch papíru.

Bývalý jezuita uchopil list, neobratnými prsty ho rozložil a přidržel před sebou, jako se ve vějíři držívají karty. Stálo tam: Není náhodou, že jeden z majorů Rakouské tajné policie skončil včera na popravišti. Muž zastřelený večer předtím v budově parního čerpadla v Gross-Caillou byl také špion. A rovněž i ten, kterého našli ubitého tesařským kladivem na rue du Petit-Vaugirard. Jak to všechno souvisí s léčebnou choromyslných v Bicêtre a zradou generála Dumourieze, ví jediný člověk. Vězeň číslo 1534. Proto se domnívám, že byste si ho měl vyslechnout. Že vám bude užitečnější živý.

Vilém cítil, jak se mu roztřásly ruce. Řetěz spojující jeden okov s druhým se tiše rozcinkal. Neomylně poznal rukopis popraveného doktora Šulce. „Kdo vám ten dopis dal?!“ zeptal se naléhavě.

„Tady kladu otázky já!“ utrhl se na něj zjizvený a vycenil zuby.

„Dobře – ehm – ptejte se.“

„Ten muž ubitý tesařským kladivem – Lucien Monge…“ Vilémovi zatrnulo, když břit nože znovu zaskřípal o dubovou desku. Další uříznutý kus masa zamířil obloukem do tmy. Stín se naježil, blýskly se bledé dlouhé tesáky. „… býval skutečně chovancem ústavu v Bicêtre. Poslal jsem tam svoje lidi. Dole v kobce našli do omítky vyškrábaná dvě slova: Ďáblova štola. A já teď chci vědět, co je to za místo.“ Výhrůžka v jeho hlase byla zjevná.

Na vlhké podlaze zacvakaly drápy, šelma se přikradla blíž. Konečně bylo možno rozeznat její obrysy. Protáhlý čenich, narudlý lesk v malých krvelačných očkách. Zvíře potřáslo hlavou, olízlo si zubatou mordu, přikrčilo se a s výrazem chtivého hladového zájmu se vydalo směrem k Vilémovi.

V tu chvíli zjizvený zavrčel. Jakkoli se ten zvuk vydral z jeho hrdla, nebylo na něm pranic lidského. Šelma uskočila, zakňučela jako vylekané štěně a honem se stáhla do tmy. Rázem nebylo nejmenších pochyb, kdo je tu vůdcem smečky.

Wolfssegen, to bylo to slovo. Vilém si vzpomněl na pověsti o čarodějích, kteří umí zaklínat vlky. Po zádech mu přeběhl mráz, musel se ovládnout, aby nezačal drkotat zuby. Kolik asi zjizvený za svou moc nad druhými zaplatil? Prodal snad duši?

V jediném černém oku zajiskřila ještě temnější čerň. „Zeptám se naposledy. Ďáblova štola! Co je to za místo?“

Vilém polkl. Věděl, že se musí opanovat, že už nedostane jinou šanci. „Ještě zajímavější by pro vás možná bylo, kdybych vám pověděl, kde to místo leží.“

„Hhh! A kde tedy?“

Vilém se pokusil o úsměv. Stejně už neměl co ztratit. Strávil noc v cele smrti a byl se vším smířený. Pořád ale byl mazaný starý jezuita. A myslelo mu to rychle. „Víte, kdybych tu neseděl s vámi, tak mě touhle dobou vezou na popravčí káře. Jen kvůli tomu, co se mi podařilo zjistit, jsem stále ještě naživu…

A ano, i já znám cenu informací. Možná mi v téhle hře zbyla jen poslední karta…“ mávl popsaným papírem, „… jenže shodou okolností je to pikové eso. Řeknu vám o Ďáblově štole všechno. Nejdřív mě ale dostaňte z vězení.“

Zjizvený zavrčel. Temný jednooký pohled byl prázdný a zlověstný jako čerstvě vykopaný hrob…

Bývalý trestanec

Umyl si obličej, měl na sobě čistou košili a dobře padnoucí karmaňolu. Když vyšel na světlo Boží, na první pohled se od ostatních Pařížanů nelišil. Vysoký, trochu pohublý padesátník: inteligentní rysy, vážný zjev, dobrácký úsměv venkovského učitele.

Bylo po dešti. Ulice čpěly čerstvým bahnem. Davy se přelévaly s urputností sobě vlastní. Svět tady venku kypěl netrpělivostí a životem.

Vilém se v tu chvíli cítil málem jako svobodný člověk. Ocitl se na konci cesty a smířil se s tím. Byl připravený zemřít. Vypořádal si své záležitosti, uzavřel účty, už za svou existenci nikomu nedlužil. Ani Bohu ne! A pak najednou získal odklad. Pár dní navíc – nečekaný, ale o to vítanější bonus. Bylo osmadvacátého května, dnes slavil jeho patron svatý Vilém Akvitánský. Tak možná proto. Možná on se tam nahoře přimluvil…

Poněkud neobratně si nasadil klobouk s velikou tříbarevnou kokardou uprostřed ohrnuté krempy. Musel použít obě ruce, řetěz při tom pohybu zachrastil, okovy se mu bolestivě zařízly do zápěstí. Rázem si svobodný nepřipadal ani trochu. Do zad ho dloubla hlaveň pistole. „Pohyb, Guillaume,“ zasyčel mu do ucha zjizvený. Svůj odklad si draze koupil a ještě za těch pár dní zaplatí.

Za nimi se tyčila budova Prison de l‘Abbaye, kam Revoluce odklízela ty, kdo pro ni znamenali byť jen domnělé ohrožení. Většinou tu pouze čekali na své místo na popravišti. V Paříži stála jediná gilotina a za vlády Výboru pro veřejné blaho byl na ni dlouhý pořadník.

Svůj název získala káznice podle opatství SaintGermain, o jehož zdi se opírala a s nímž ji spojovaly temné podzemní chodby. Ve stejné době, kdy rozběsněný krvelačný dav vnikl do žaláře a zmasakroval tu přes tři sta vězňů, rozbíjely se v klášterní kryptě náhrobky dávných merovejských králů. Revoluce nejenže požírala svoje děti, ale také za sebou pálila mosty a snažila se smazat vlastní tisíciletou minulost.

Vilém vnímal, jak se o jeho zrezivělá pouta otírají útrpné pohledy kolemjdoucích. Podobný výraz účasti měli vyhrazený pro mrzáky a blázny. Neobrátil se však, ani nezastavil, za sebou slyšel dusot okovaných vojenských bot. Malý oddíl francouzských tajných, všichni v civilu. Zjizvený možná pracoval na vlastní pěst, dokázal se však obklopit nohsledy.

„Zajdeme pro koně a můžeme vyrazit. Čas kvapí.“

„Mám-li strávit celý den v sedle, tak bych se chtěl nejdřív pořádně najíst. Co říkáš, Lamberte?“

Zjizvený jen cosi neurvale zabručel.

„Výborně! Znám poblíž jednu géniale taverne, kde podávají teplou kuchyni depuis tôt le matin. Pojďme tam.“

Jizba to byla rozlehlá a zšeřelá, holé trámy pod stropem, na zablácené prkenné podlaze vrstva čerstvé slámy.

Seděli kolem stolu. Vilém, zjizvený a tři urostlí chlapi. Pod lavicí se choulil obrovský pes – smolně černý německý ovčák s naježenou srstí a krvelačně vyceněnými tesáky. Jmenoval se příznačně: La Faim, tedy Hlad.

V téhle společnosti měl Vilém strávit dalších dvacet dní, když všechno půjde hladce. A když nepůjde, pak do konce života.

Vysocí byli všichni s výjimkou zjizveného. Tělnatý Claude-Marie Fouché s vlasy na pěšinku, širokou, vychloubačnou tváří a pěstěným plnovousem. Vedle něj Camille Leduc s krátce střiženou prořídlou kšticí a tvrdým pohledem v kalných nevyspalých očích. Oba desátníci. Poručík François Barras byl plešatý úplně, jen nad ušima a v týle mu kulatou hlavu porůstaly hnědé chomáčky; brada hladce vyholená, inteligentní výraz, hluboký zvučný hlas zkušeného vypravěče.

Zjizvený – Lambert Saint-Pierre – dosáhl hodnosti kapitána. Starý, zmrzačený, nejdrobnější ze všech, a přesto měl nad nimi moc. Byl to člověk zvyklý prosazovat svou vůli. A podřízení se k němu chovali jako – inu, jako podřízení.

Dojídali. Chléb a sýr a pečené koleno s cibulí a cuketou a okurkami. V revoluční Paříži panovala bída, ale Lambert na výdaje hledět nemusel.

A dopíjeli víno ze dvou lahví, jakkoli Vilém požádal jen o sklenici vody. Alkohol před večerem považoval za nevhodnou rozmařilost a navíc si potřeboval uchovat nezkalený úsudek.

V jednu chvíli se zjizvený zvedl a odšoural se na dvorek za hospodou, kam si hosté chodili ulevit. Otylý Claude-Marie Fouché honem využil příležitost. Umaštěnou rukou si přihladil vlasy a holedbavým vemlouvavým tónem oslovil Viléma, kterému zcela bez uzardění tykal. (Jistě, tehdy si mezi sebou všichni francouzští občané navzájem tykali, jenže Fouché ve své přezíravé neomalenosti tykal tak nějak víc.)

„Jestlipak víš, kde náš kapitán přišel k té své horrible jizvě?“

Vilém jen povytáhl obočí.

Jeho kumpáni podle všeho vyprávění znali, o to byl Claude-Marie raději, že si našel nového posluchače: „Stalo se to před třinácti lety během bojů o Charleston. Lambert byl jedním z odvážlivců, kteří doprovázeli Markýze de la Fayette při jeho americkém dobrodružství. No – každopádně – zkus si představit tu scénu. Večer, jízdní oddíl se vrací do tábora. Právě míjejí takový nevelký nenápadný lesík, když tu se na ně ze zálohy vyřítí britská kavalérie. Strašná řež, přesila, s našimi to vypadá bledě.

Naštěstí!“ Vztyčil masitý prst a přežvýkl, jako by dramatickou odmlku vychutnával. „V ležení zaslechnou zvuky šarvátky, spěšně se formuje záchranná četa. Zapraskají pušky, karta se obrací, Britové se dávají na útěk. Ale co čert nechtěl, jeden z těch Anglánů naposledy máchne šavlí. Lambert právě zamordoval jiného a nestačí se krýt. Rána ho srazí z koně, leží v krvi, nedýchá. V rozšklebeném šrámu se bělá rozpuklá lebeční kost.

Mrtvých bylo toho dne asi pětadvacet, naházeli je do jámy a Lamberta pohřbili spolu s nimi. Jen trochu hlíny navrch, kdo by se staral o hromadný hrob, kterých tam všude bylo nepočítaně. V noci přišla bouřka, lilo, blýskalo se, všude bláto. A nad ránem se Lambert vrátil. Vydrápal se z rozbahněné jámy a celý špinavý a zakrvácený se doplazil do tábora.

Rána se mu pak zahojila za pár dní – zbyla jen ta ohavná jizva. Zázrak, tvrdil nadšeně felčar, ale mezi chlapci se začalo šeptat. Že už Lambert od té doby nepotřebuje spát. Že prý se za nocí toulá po opuštěných nebezpečných místech. Že se mu kulky vyhýbají a ocel mu nemůže ublížit.“

„Hmm,“ odtušil Vilém skepticky. „A ty jsi u toho tehdy byl?“

„On ne,“ vmísil se hlubokým prázdným hlasem François Barras, „ale já ano. Viděl jsem Lamberta na zemi s rozseknutou hlavou. Dodýchal, srdce mu přestalo tlouct, tělo vychládalo, a tak jsem ho… kdo jen mohl tušit… pohřbíte kamaráda a…“ Polkl, odmlčel se, potřásl hlavou. Pak do sebe obrátil skleničku, široká ramena se nahrbila. Ať už se oné noci stalo cokoli, tenhle otrlý starý voják na to chtěl zapomenout.

Vilém polkl. Cítil, jak mu trnou zuby.

Claude-Marie Fouché se naklonil přes stůl, na Vilémových úzkostných rozpacích se přímo popásal: „Prý i vy tam v Rakousku máte pověsti o vojácích, kteří se po smrti vrátili. Snad aby odpykali někdejší hříchy. Snad aby se mohli s milou rozloučit. Olovo je nezraní, ani když se vrhají do nejlítějších půtek. A říkáte jim – ee… jak bylo to slovo – no, pomož mi… A! Fext!“

Vilém se zachvěl, odtáhl. Vzpomněl si, jak ho kdysi hradecký biskup vyslal do Orlických hor prošetřit případ mrtvého těla, které se ani po měsících nerozkládá…

Mezitím vkulhal zpátky do nálevny Lambert. Stařecky se hrbil, působil vyžile a seschle, a přece se mu na pažích zatínaly mohutné pletence svalů. I v jeho pohybech bylo cosi dvojakého, jako když dvě slepené poloviny člověka nedrží pohromadě. Vilém nedokázal odtrhnout pohled od rozšklebené jizvy, která se kapitánovi klikatila napříč tváří. Podle neumělých, těžkopádných stehů mu někdo ránu sešil hrubým motouzem a přitom…

Lambert se posadil. Vilémovi vyschlo v hrdle a honem si svlažil ústa douškem vody. Když položil sklenici zpátky na dřevěnou desku, okovy na rukou studeně zachrastily. Ostatní hosté, kterých tu bylo naštěstí poskrovnu, po jejich skupince zvědavě pokukovali. Čtyři nebezpeční muži, kteří s sebou vlečou odsouzeného.

Pojednou se od nedalekého stolu zvedl chlap a vykročil k nim. Na sobě rozhalenou upocenou uniformu Národní gardy a podle toho, jak se potácel, pil tu už od večera. To ale nic neměnilo na tom, že měl přes dva metry, postavu zápasníka a zjevně i chuť dělat potíže: „He? Covyse – zaač?“

„Ztrať se,“ ucedil Lambert a ani se na něj nepodíval. Jen Hlad pod lavicí tiše zavrčel.

„He? Vojeňáké krimi-álník? Ne-o soseta-y jako?“ Jazyk se mu pletl stejně jako nohy. Pěsti ale zatínat uměl a v hlase mu zaznívala otupělá zuřivost.

Camille Leduc se začal zvedat, aby celou záležitost vyřešil dřív, než se věci zkomplikují, ale Lambert ho příkrým gestem zarazil. Pak se otočil k obrovitému gardistovi a upřel na něj své jediné, temně řeřavějící oko. „Putain, merde allors. Seber se a pakuj odsud! Než ti zlámu čelist a skončíš pohozený ve škarpě za hospodou!“

Chlap ucouvl. Zarostlá brada mu poklesla, tvář se mu protáhla údivem. „He? Sožesto ržíkal… skršku?“ Načež se po Lambertovi ohnal, a to byla chyba.

Zjizvený úder hladce odrazil, ruku popadl za zápěstí a zkroutil do nepřirozeného úhlu, až klouby zapraskaly.

„Tyy – ss-ině…“ zachraptěl gardista. A tehdy udělal i druhou chybu, když se na Lamberta rozmáchl levačkou.

Kapitán bez zjevné námahy uhnul. Napřímil se, rychlý překrok, přenesení váhy; a jak dokončoval obrat, vší silou uštědřil protivníkovi ránu loktem do zátylku.

Něco chruplo a prasklo, obr poklesl v kolenou. Na odkrytý krk mu dopadly další dva nemilosrdné údery. Lambert přiskočil, chňapl muže za ramena a surově a s rozmyslem praštil jeho velkou hlavou o desku stolu. Bezvládné tělo se sesulo na podlahu a zůstalo tam ležet jako odhozený hadrový panák.

Lambert si jazykem přejel rty: „Varoval jsem ho, já lidi předem varuji. Jenže oni si často nedají říct.“

Chytil nebohého gardistu za nohu a počal ho vléct k zadnímu vchodu, aby ho pohodil do oné avizované škarpy. Hlava nadskakovala na rozklížených prknech, ochablé údy se vlnily, jako se vlní chomáče řas pod říční hladinou. Za tělem zůstávala rozmáznutá stružka krve. Zpod lavice se hbitě vyplížil Hlad a počal horkou rudou tekutinu chtivě olizovat.

Nikdo se nezmohl na slovo, kolem stolu se rozhostilo stísněné mrtvé ticho. Když se Lambert vrátil, otřel si zašpiněné ruce do košile: „Za chvíli se tu budou hemžit policajti. Tak koukejte dopít, ať můžeme zmizet.“ Sedl si a zamyšleně usrkl červeného vína.

Už se zvedali k odchodu, když Vilém zaznamenal pohled, který mu Claude-Marie Fouché vrhal přes rameno. V samolibých zřítelnicích se zračilo překvapení, zmatek a snad i strach. „To přece nemůže být on – eh – to nedává žádný smysl…“

„Kdo?“ Camille Leduc byl rázem ve střehu, ruka mu sjela k pasu pro pistoli.

„Ten rakouský špion, kterého jsme vyslýchali – major Karl Šulc.“

„Absurdité absolue! Majora Šulce včera popravili. Na vlastní oči jsem viděl, jak mu čepel gilotiny usekla hlavu.“

Vilém cítil, jak se mu v hrdle vzpříčil dech. Zprudka se obrátil. Vlasy se mu zježily, na zádech naskočila husí kůže.

V koutě na opačné straně jizby seděla postava skrytá za beztvarou clonou kouře a stínů. Byl to pomenší podsaditý pán v dlouhém černém plášti, s kloboukem vraženým hluboko do čela. Bedlivě nakroucené kníry, na nose cvikr, mezi vyceněnými zuby svíral dýmku. Když z ní zabafal, uhlík zažhnul a přikreslil mu na tvář přízračnou rudou masku. Zavilý krvelačný škleb.

Muž s pytlem hlíny

Pátý den v sedle. Chvílemi se už Vilém domníval, že si počíná zvykat. Na jinou perspektivu; na to, že se na svět dívá z výšky; na pocit převahy. I na těch devět set liber živé hmoty – na obrovské nevyzpytatelné zvíře pod sebou. Pozvolna se učili navzájem dorozumět. A mohlo se skoro zdát – řečeno veršem – že kůň cítí jezdce ne jako cizí bytost, ale jako svoji myšlenku.

Jenže pak se přiblížil večer, a to si Vilém rázem připadal spíš jako verš, který se nepovedl. Jako surově zmačkaný list papíru. Po celodenním namáhavém kodrcání ho bolelo úplně všechno. Svaly, o nichž ani netušil, že je má; zadek otlačený od koňského hřbetu; zápěstí rozedřená od zrezivělých okovů. Byl zmožený a na smrt vyčerpaný, toužil jen po dece a spánku.

V myšlenkách se vrátil do Paříže; do taverny, kde poprvé spatřili přízrak popraveného doktora Šulce. Camille Leduc se tehdy vrhl k místu v koutě, ale lavice už byla prázdná. Po muži v černém klobouku a černém plášti zbyl jen hustý oblak dýmu. Na Viléma i jeho společníky však posléze dolehl neodbytný pocit, že se jim někdo drží v patách. Že je jakýsi sveřepý stín pronásleduje. Občas někdo zahlédl mihnout se na obzoru temnou podsaditou postavu, občas někdo ucítil štiplavý závan tabákového kouře.

Z Paříže postupovali přímo na východ. Pět koní jezdeckých, jeden s naloženými zásobami, po boku jim běžel huňatý obrovitý pes a ztěžka oddechoval. Mířili do Schwarzwaldu, kde zůstalo pohřbeno nebezpečné tajemství, kvůli němuž došlo už k pěti vraždám. A o němž Vilém doufal, že by mu mohlo zachránit život.

Lambert mu pomohl z vězení za příslib informací. Ale Vilém nepochyboval, že až se kapitán dozví, co chce, okamžitě se nepohodlného svědka zbaví. Do té doby byl Vilém odhodlaný hrát o čas a doufat, že se mu podaří Francouze obelstít. Ďáblova štola; klášter Všech svatých; místo, kam mniši zakopali mrtvého vlkodlaka. Ty nejdůležitější střípky si zatím nechával pro sebe; byl mazaný starý jezuita a dobře věděl, že nejvyšší trumfy není moudré vynést hned zkraje.

Někdy se však střetl s pronikavým zlým pohledem Lambertova jediného oka. To mu pak srdce pokleslo a pokoušela se o něj malomyslnost. Kdyby šla lebka otevřít a najít v ní, co druhý skrývá, zjizvený by se bez váhání chopil sekery. Jeho vzteklá zášť byla málem hmatatelná. Vilémovi v takových chvílích připadalo, že uzavřel smlouvu s ďáblem a že se blíží doba splatnosti.

Odpoledne pokročilo, pátý den se nachýlil k večeru, v součtu už urazili přes sto třicet mil. Byl chladný, prašný den na začátku června. Matné, žluklé slunce hřálo jen přitlumeně, na západě se počínaly sbírat bouřkové mraky. Zpustlá alej lemovala vyprahlou silnici. Pokroucené topoly připomínaly starce stižené pakostnicí v křečovitém pokusu o tanec. Koně klopili nízko hlavy, od huby jim kapala pěna. Dýchavičný Hlad se v těžkém kožichu sotva vlekl, nateklý jazyk mu visel až k zemi. Lidi přemáhala malátnost, François Barras v sedle klímal.

Camille Leduc dojel k Lambertovi: „Do nejbližší osady to máme ještě skoro deset mil a zvířata už jsou na pokraji sil. Navrhuji dnes přespat venku.“

„H-m-m,“ zachrčel Lambert. „A jídlo?“

„Zásoby ještě nějaké máme, uvařím polévku z krup a uzeného; trochu špeku, mrkev a pár cibulí, to musí stačit. Pršet bude nejdřív ráno a stejně potřebujeme brzo vyrazit na cestu.“

Lambert si ho svým jediným černým okem nedůtklivě změřil. „Dobře. Máš to na povel.“

Camille se vztyčil ve třmenech a obrátil se na ostatní. „Vidíte, pánové, támhle ten lesík? Tudy by měl protékat potok. Sjedeme ze silnice a najdeme si pěkné místo, kde bychom se mohli utábořit. Napojíme koně a já vám připravím něco na zub. Nějaké námitky?“

François Barras přijal řečené s povzdechem. Claude-Marie Fouché, který potřeboval mít pokaždé poslední slovo, tiše utrousil jednu ze svých nejapných poznámek.

Přenocovat se rozhodli na nevelké malebné mýtině obklopené ze všech stran vzrostlými jasany a buky. Potok zurčel opodál. Vilém se svezl ze sedla do kyprého mechu – zvlněné světlezelené polštářky pokrývaly celé prostranství – a zůstal se zavřenýma očima ležet. Veškerou vůli pro tu chvíli vyčerpal, nebyl s to hnout ani palcem u nohy, pouze cítil, jak mu z čerstvě rozedřené rány na zápěstí stéká na košili a bledě modrou karmaňolu krev. K uším mu doléhalo ptačí švitoření a úsečné dohadování čtyř Francouzů.

Lambert s Hladem se vydali na průzkum a dřív než François a Claude-Marie zaopatřili koně, měl už Camille Leduc rozdělaný oheň a nad otlučeným kotlíkem se vznášela vůně smažené cibulky. „Hej, vy dva!“ křikl na ně, když se se zvířaty vraceli od potoka. „Nechte je tu volně pást a sežeňte ještě nějaké dříví na zátop. V noci bude pořádně chladno, tak ať zbytečně nemrzneme.“

„A co ten jezuita,“ opáčil nerudně Fouché, „ten se tu bude jen tak válet?“

„Nech ho, Claude-Marie, on má svých starostí dost. A ty koukej pohnout tou svou tlustou prdelí.“

Slunce se skrylo za koruny stromů, les potemněl, Viléma roztřásl chlad. Posadil se a sykl bolestí. Pouta zachrastila, rezavé železo se znovu zahryzlo do nezahojených ran. V kotlíku to zasyčelo a zabublalo, když Camille dolil vodu a přisypal hrst krup. Pak se zvedl, přinesl Vilémovi deku a pomohl mu se do ní zabalit. Nepadlo mezi nimi ani slovo, jen Camillův pohled hovořil o účasti.

K ohni se vrátil svým typickým houpavým krokem, při němž rozhazoval rukama víc, než bylo nutné. Prořídlé rozježené vlasy, štětinatý vous, nos jako okurka a odstávající uši. Chvílemi vypadal spíš jako pouliční šprýmař, jako neuměle vyřezaná žertovná loutka. Byla to ale jen maska, kterou nosil. Za tmavými zřítelnicemi zapadlých uslzených očí číhal inteligentní, nebezpečný chlap.

Po čase se vrátil s hustou horkou polévkou ve dvou plechových hrncích a jeden podal Vilémovi. Vůně rozvařeného uzeného masa byla omamná. Vilém cítil, jak se mu prázdný žaludek převalil a jak se mu sbíhají sliny. Chňapl po dřevěné lžíci, ani se nepomodlil a pustil se do jídla tak hltavě, až si popálil jazyk. Zakuckal se a rychle se pokusil o úsměv. Uznale kývl směrem ke Camillovi. Krmě to byla jednoduchá, ale z dobrých surovin a připravená člověkem, který přesně ví, co dělá, a jako správný Francouz to umí s kořením.

Camille mu úsměv oplatil, jakkoli poněkud starostlivý: „Mrzí mě ta tvoje zápěstí, vypadají zas ještě o kus hůř než včera. Zkusím ti je pak večer namazat sádlem, to by mohlo trochu pomoct.“

„Hmm.“ Vilém se zamračil. „Nejvíc by pomohlo ty okovy sundat.“

Camille si posteskl a zavrtěl střapatou hlavou. „Sám víš, že to nejde…“

„Ty si snad myslíš, že bych utekl?“

„Nemyslím, Guilliame, jenže…“

„Jenže co?“

„Jenže jde o závažnou věc. Pokud máš informace o tom, proč dezertoval generál Dumouriez, i o tom, co se dělo před bitvou u Valmy… Pak jsi pro nás příliš cenný, než abychom tě nechali upláchnout.“

„Ale kdyby bylo na tobě, tak bys mi ty okovy přesto sundal.“

„E-h. Nejspíš ano. Lambert ovšem vydal jasné rozkazy.“

Vilém pokýval. Zalovil u dna hrnku, nabral vrchovatou lžíci vařených krup a chvíli jen spokojeně přežvykoval. V nedalekém podrostu zapraskala větvička, jeden z popásajících se koní zafrkal a máchl ohonem po dotírajících mouchách. „Plníš všechny rozkazy? I takové, se kterými nesouhlasíš?“

Camille se zachmuřil. „To je těžké. Pod Lambertem sloužím už čtyři roky a neznám schopnějšího policistu. Hodně jsem se od něj naučil, ale také je to proradný starý darebák, sotva bych mohl schvalovat jeho metody. Na druhou stranu: někdo tuhle práci dělat musí… Klidně mě považuj za prodejného mizeru, ale aspoň tu pitomou polívku jsem ti přinesl. A mám o tebe starost, i když bych nemusel.“

„Já vím a jsem ti vděčný. Ale – netrápí tě někdy dělat věci, které nejsou správné?“

„Správné?“ Camille to slovo zlostně vyprskl, čelo se mu zvrásnilo, obočí stáhlo – náhle vypadal mnohem unavenější a mnohem starší. „Kdo rozhoduje o tom, co je správné? V bitvách umírají tisíce dobrých mužů a mnozí další se vrací zmrzačení. Pověz mi! Kdybys věděl, že ztráty budou poloviční, pokud se ti z tohohle zajatého Prušáka podaří vytlouct informace, byl bys ochotný sáhnout k násilí?

Ale máš pravdu,“ zaťal kloubnaté, zjizvené pěsti, „ta práce by se mi dělala mnohem snáz, kdybych neměl svědomí a mohl pak v noci spát. Kdybych se nepokoušel být k vězňům laskavý a nesnažil se jim zajistit aspoň ten kus žvance.“ Zvedl se, rozhodil paže, nesouhlasně si odfrkl a houpavým krokem odešel.

Zanedlouho se vrátil François Barras a velikýma rukama objímal řádnou náruč klestu. Suché větve o sebe zaharašily, když je upustil poblíž ohniště. „To jsi věděl, Camille, že támhle na pahorku jsou zbytky opuštěné vesnice, dokonce polorozpadlý kostel bez střechy a zanedbaný hřbitov?“

Camille nespokojeně zavrtěl hlavou.

„Ne, to nic, já jen myslel, že to tu znáš. Vesměs jsou to jen hromady kamení zarostlé křovím. Kdyby člověk nevěděl, že má něco hledat, tak by nic nenašel. Mě upozornila zplanělá jabloň – takový strom nemá v lese co dělat –, a když jsem pátral dál, objevil jsem ruiny prvního stavení. Pak i hřbitovní zeď z neotesaných kvádrů a v nejhustším mlází trosky kostela. Ale už je to dobře sedmdesát let, kdy tu naposledy žili lidé. Nebo aspoň doufám.“

Claude-Marie Fouché přivlekl za sebou na provaze uťatý suchý smrček, v pravé ruce výhrůžně pohupoval malou cestovní sekerkou. Když si ale sedl k ostatním, zaznamenal Vilém v jeho vyhýbavých očích, že je ve skutečnosti vyděšený.

„Co mlčíš?“ podal mu Camille hrnek s polévkou. „Normálně ti huba jede a teď vypadáš, jako by sis překousl jazyk.“

„Někdo tam v lese je. Někdo se plíží kolem…“ vysoukal ze sebe Fouché a pak raději honem sklopil hlavu a dal se do jídla.

„Ty sis taky něčeho všiml?“ obrátil se Camille na Barrase.

„Nevím, možná,“ neurčitě pokrčil svými širokými rameny. „Měl jsem popravdě celou dobu nepříjemný tísnivý pocit. Jako by v lese bylo větší ticho, než by mělo být. Jako by tam ve větvích viselo víc stínů. Jako by mě někdo pokradmu pozoroval. Ale to se mi děje na místech, kde lidé dlouho žili a umírali. Zůstává po nich nezřetelný otisk v krajině, země nasákla jejich potem, jejich krví a jejich šepotem. Na člověka neblaze doléhá přítomnost duší, které neodešly…“

„Nesmysl!“ utrhl se Fouché. „Co to meleš za strašidelné povídačky? To nebyl žádný přízrak, to byl někdo z masa a kostí!“

V podrostu praskla suchá větev. Fouché sebou polekaně škubl, až se pobryndal polévkou. V pěstěných vousech a na košili mu ulpělo pár rozvařených krup. Z lesa vyšel přihrbený Lambert, Hlad se mu s vyceněnými zuby držel v patách.

Zjizvená tvář starého kapitána se stáhla v pokřiveném, rozpadlém šklebu. „Ty máš strach, Claude-Marie? Ty se bojíš mrtvých? H-h. Není důvod, ten les je prázdný. A i kdyby – jedním si můžeš být jist. Ať už se ze tmy vyplíží cokoli, nikdy to nebude nebezpečnější než já.“

Rozložili si pokrývky kolem ohně a chystali se ke spánku. Vilém se zamotal do deky, jak jen to šlo, sádlo v ranách na zápěstí příjemně chladilo. Setmělo se, les pohltilo přízračné, nepokojné ticho. A tu se Hlad znenadání zuřivě rozštěkal.

Z toho chraplavého, řezavého zvuku zatrnulo Vilémovi až v dutinách kostí. Obrovský huňatý pes se naježil, přenesl váhu, jako by se chystal ke skoku, vrčel a rafal a od zubaté tlamy mu odletovaly kapičky slin. Drobná očka se ve světle plamenů rudě leskla.

Lambert byl rázem na nohou. A s ním i Leduc, Barras a Fouché. Ze tmy k nim dolehl sípavý dech, ozvaly se těžké tápavé kroky.

Viléma náhle roztřásla zima. Jako by teplota poklesla o několik stupňů. Jako by mrazivě zaválo od severu – a přitom bylo bezvětří! Někdo se k nim blížil od zpustlého hřbitova na pahorku.

Hlad se stáhl za Lamberta. Odhodlaný štěkot se rychle měnil ve vyděšené kňučení.

„Kdo je tam?“ zvolal Leduc pevným hlasem.

Nic. Neznámý se k nim neúprosně vlekl.

Pak se na mýtinu vypotácela pokřivená postava. Vysoká, vyzáblá a hrbící se pod těžkým nákladem. Její oděv připomínal spíš zablácené cáry, jednu nohu vláčela za sebou. Když přikulhala blíž, bylo vidět, že je to stařec vysokého věku. Bělovlasý, neduživý, s lícemi temně propadlými. Kůži měl voskově bledou a povislou. Páchl.

„Copak byste rád, člověče?“ Leduc sice sklonil zbraň, výraz ve tváři ale působil čím dál napjatěji.

Odpovědělo mu drásavé zachrčení, jak stařec sípavě vtahoval dech mezi zuby. „Sss – hh… / Sss – hh…“

„Co máš v tom pytli, dědku?“ vmísil se Fouché, neurvalostí si chtěl dodat odvahy.

Mrtvolná hlava se pomalu pootočila, až tlouštík před prázdným, studeným pohledem ucukl. „Hlínu. Sss – hh… / Sss – hh…“

„Ale co s hlínou takhle v noci?“ Camille Leduc si s nastalými rozpaky nevěděl rady.

„Prodávám ji. Sss – hh… / Sss – hh… Koupíš?“ vyhrkl s chtivou naléhavostí a pokročil blíž.

„Já… ee… možná?“

Stařec s žuchnutím shodil těžký pytel z ramene a pokroucenými neobratnými prsty rozvázal tkanici. „Kolik budeš chtít? Sss – hh… / Sss – hh…“

„Ee – tak třeba…“

„Kolik?“

Camille rychle sáhl po prázdném kotlíku od polévky a přistrčil ho starci pod nos. Ten kývl, odepjal od pasu plechovou lopatku a trpělivými opatrnými pohyby – aby ani špetku nevytrousil – postupně nádobu naplnil kyprou zeminou. Zbylí muži přihlíželi v němém úžasu. Hlad si lehl k ohni a předními packami si zakryl hlavu.

„Dostanu stříbrňák. Sss – hh…“

Camille bez rozmýšlení sáhl do kapsy a vtiskl minci do starcovy vrásčité dlaně.

„Hmm. Sss – hh…“ Zdálo se, že se na mrtvolné tváři rozhostil úlevný úsměv.

Stařec pytel zavázal a s heknutím si ho naložil zpátky na hřbet. Camilla, který mu chtěl přiskočit na pomoc, odehnal příkrým gestem. „Já sám! Sss – hh… Já musím sám.“ Obrátil se a odbelhal se stejnou cestou, kterou přišel. Za chvíli už slyšeli jen jeho sípavý, nepřirozený dech.

Čtyři Francouzi se po sobě podívali. „Co to bylo za bizarní představení?“ rozohnil se Fouché. Rázem však umlkl, když si všiml, jak se Françoisi Barrasovi třesou jeho veliké ruce. „Děje se něco?“