Tajné milostné dopisy

Přeložila Zuzana Hanešková

THE SECRET LOVE LETTERS OF OLIVIA MORETTI

Copyright © 2022 by Triple J Publishing Inc.

All rights reserved.

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Zuzana Hanešková, 2023

ISBN 978-80-249-5121-8

Obsah

- PROLOG

- KAPITOLA 1

- KAPITOLA 2

- KAPITOLA 3

- KAPITOLA 4

- KAPITOLA 5

- KAPITOLA 6

- KAPITOLA 7

- KAPITOLA 8

- KAPITOLA 9

- KAPITOLA 10

- KAPITOLA 11

- KAPITOLA 12

- KAPITOLA 13

- KAPITOLA 14

- KAPITOLA 15

- KAPITOLA 16

- KAPITOLA 17

- KAPITOLA 18

- KAPITOLA 19

- KAPITOLA 20

- KAPITOLA 21

- KAPITOLA 22

- KAPITOLA 23

- KAPITOLA 24

- KAPITOLA 25

- KAPITOLA 26

- KAPITOLA 27

- KAPITOLA 28

- KAPITOLA 29

- KAPITOLA 30

- KAPITOLA 31

- KAPITOLA 32

- KAPITOLA 33

- KAPITOLA 34

- KAPITOLA 35

- KAPITOLA 36

- KAPITOLA 37

- KAPITOLA 38

- KAPITOLA 39

- KAPITOLA 40

- KAPITOLA 41

- KAPITOLA 42

- KAPITOLA 43

- KAPITOLA 44

- KAPITOLA 45

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

Tuto knihu věnuji všem příslušníkům záchranných složek a poskytovatelům první pomoci, kteří se obětovali, aby na svůj úkor pomohli jiným. Ať už šlo o zásobování potravinami, poskytování lékařské péče nebo držení pacienta za ruku, vážím si a uznávám každého z vás.

Zvláštní poděkování pak patří mému bratru Steveovi a švagrové Daně, kteří mi stáli po boku každičký den, kdy jsem psala tuto knihu.

Děkuji vám.

Vaším úkolem není hledat lásku,

ale pouze hledat a nalézt všechny překážky ve svém nitru, které jste proti ní vystavěli.

RÚMÍ

Milenci se nakonec někde nepotkávají.

Jsou sami vzájemně v tom druhém po celou dobu.

RÚMÍ

PROLOG

Drahý R,

včera v noci se mi o tobě zase zdálo.

Je to vždycky stejný sen. A nejde o obvyklou vzpomínku na ten večer, kdy jsme se poprvé políbili, nebo na to, jak nás překvapil déšť, já ztratila botu, tys mě vynesl do té spousty schodů a já si uvědomila, že tě miluji. Ne, jde o chvíli, kdy jsme se setkali. Teta Silvia mě představila tvému otci a tys stál za ním s hlavou lehce skloněnou, jako by ses ostýchal. Měls tmavé vlnité vlasy a já pocítila bláznivou touhu ti je prohrábnout prsty. Ale také jsem se ostýchala, takže jsem předstírala, že nevadí, že nemluvíš, nicméně tvůj otec tě představil a tys zvedl hlavu.

Věděls to v tu chvíli stejně jako já? Nebo jsem to, že už nikdy nebudu stejná, cítila jenom já? Tvoje tmavé oči, oduševnělé a klidné. Měla jsem pocit, že bych na tebe mohla hledět už navěky a nalézt všechny odpovědi, které jsem vždy hledala. Pak ses usmál a ukázal svůj křivý přední zub, a když jsem ti úsměv oplatila, srdce mi pukalo čímsi obrovským, něčím, co jsem ještě nedokázala popsat. Jsem ráda, že se z nás nejdříve stali přátelé. Potřebovala jsem nějaký čas, abych zpracovala všechny ty pocity, kterým jsem nerozuměla. Myslím, že se mi o té chvíli zdá tak často kvůli tomu, že to byl začátek nekonečných možností. Ty jsi byl jediný člověk, který mě skutečně znal. Můj manžel ví, že musím spát na levé straně postele, že neustále zapomínám zavírat zubní pastu a že mám alergii na jahody. Ty jsi ale od první chvíle, kdy se naše pohledy střetly, věděl, kým doopravdy jsem.

Vím, že jsem řekla, že ti nikdy nenapíšu. Svůj svatební slib jsem myslela vážně a stejně vážně beru své manželství, ale přijde mi, jako by každičká část mě samotné s každým dalším dnem unikala o malý kousek někam pryč, jako písek v přesýpacích hodinách, a bojím se. Bojím se, že jestli to tak půjde dál, nic nezbude. Proto ti píšu. Abych se zachránila. Je to sobecké, ale vždy jsem ti říkala, R, že nejsem tak dobrá jako ty. Chtěla jsem víc, chtěla jsem něco lepšího, a dostala jsem to.

Neuvědomila jsem si rozsah toho, co obětuji. Za nás oba.

Nečekám, že mi odepíšeš. Možná tenhle dopis nakonec ani neodešlu, ale dnes, když jsem ho psala v posteli v tichu noci, jsem tě potřebovala. A potřebovala jsem, abys věděl, že si to pamatuji.

Vždycky si to budu pamatovat.

Buona sera

Livia

KAPITOLA 1

PRISCILLA

PRISCILLA HAMPTONOVÁ přemýšlela nad tím, jestli každou dceru, která pohřbila svou matku, náhle zaplavují pocity lítosti.

Neměla ve zvyku zpochybňovat svá rozhodnutí nebo se stále vracet k činům, které vykonala a které nešlo změnit. Když však upírala pohled na dům, v němž strávila dětství, tváří v tvář tomu, že bude vážně muset vyklidit matčiny osobní věci, z úvah nad tím „co by bylo, kdyby“ se jí dělalo špatně.

Kráčela po stáčející se cestičce vedoucí k širokému klenutému vchodu a stále jí připadalo, jako by ji ten přehnaně velký dům v tudorovském stylu odsuzoval. Pris se nikdy nelíbilo, jak se ze dvou obřích oken, obklopených šedozeleným štukem, line zlověstná žlutá záře. Jako by to byly oči zapadlé hluboko ve tváři. Balkon uprostřed jí zas připomínal plochý nos a byl matčiným prokletím – dokonalá úniková cesta, kudy mohly pubertální dívky vyklouznout v noci ven. Dolní cihly měly stavbě propůjčit elegantní nadčasový nádech, ale nakonec to všechno vypadalo jen jako splácanina starého a nového. Přesto to byl jediný dům, ve kterém kdy s jejich rodinou žila. Táta se domu po rozvodu bez boje vzdal, vystěhoval se a nastěhoval ke své nejnovější milence. Pris mu to samozřejmě dávala za vinu, tedy až dokud si neuvědomila, že matce je to zřejmě jedno, což mělo za následek, že se na ni dívka zlobila ještě víc než na tátu.

Bylo by to jednodušší, kdyby máma toužila po pomstě, nebo se snažila, aby dcery otce nenáviděly, ale ona namísto toho svým typickým rozzářeným úsměvem smetla všechny nepříjemné emoce stranou. Povzbuzovala je, aby si s tátou udržovaly zdravý vztah a nedělaly si starosti, čímž Pris okradla o právo na rozhořčení.

Zmáhal mámu někdy ten nekonečný hon za dokonalostí? To, že musela být vždycky milá, odpouštět a bez jakékoli rozmrzelosti dávat všem ostatním přednost před sebou samotnou?

Při představě milované matky osaměle ležící na nemocničním lůžku se Pris otřásla. Opět odmítla požádat o pomoc. Nesnesla totiž pomyšlení, že by někoho svými problémy, dokonce ani nemocí, zatěžovala.

A tak zemřela sama.

Prisiným tělem zacloumal příval emocí. Zatajila dech. Měla pocit, že se buď každou chvílí zhroutí, nebo že učiní nějaký průlom hodný titulky v měsíčníku O od Oprah.

Sestra do ní zezadu narazila a Pris klopýtla dopředu. „Člověče, blokuješ cestu. Proč se tváříš jako pitomec?“

Pris po ní střelila podrážděným pohledem. Prchavý okamžik prozření se vytratil rychleji než konzervativec z místnosti plné liberálů. „Zamyslela jsem se.“

Bailey obrátila oči v sloup a pokračovala v chůzi. „Na přemýšlení nemáme čas. Dneska se musím zúčastnit večeru talentů.“

Zvuk hlasu jejich prostřední sestry se nesl vzduchem s nádechem podráždění. „Vážně, Bae? Dneska jsme si vzaly volno, abychom sbalily máminy věci a strávily spolu trochu času. To s námi nevydržíš ani jeden stupidní večer?“

„Věnuju vám svůj den. Nepředstírej, že by ses na nás bez váhání nevykašlala, kdybys měla jednu z těch svých důležitých schůzek.“

„Kvůli práci, za kterou mi platí, možná,“ odsekla Devon. „Ale ne kvůli tomu, abych někde předčítala nějaký připitomělý úryvek z další básničky, kterou mi nikdy nevydají.“

Pris se snažila sebou necuknout, ale jakmile se její sestry rozjely, nedokázal by je zastavit ani nahý Jason Momoa.

Společně prošly vyřezávanými mahagonovými dveřmi. Zatímco do sebe ty dvě naschvál strkaly, Pris se vlekla za nimi.

„To je vážně milý,“ prohlásila Bailey. Hladký ohon zlatých vlasů jí jako na protest poskočil. „Klidně si můj život kritizuj dál, ale já alespoň nepředstírám, že jsem někdo, kdo nejsem.“

„A já neplýtvám svým časem na nicnedělání, zatímco předstírám, že hledám smysl života,“ odsekla Devon.

Sotva sem dorazily, už to začalo. Pris ve spáncích bušila počínající migréna. Dneska ne. Nehodlala jim dovolit, aby ji o tenhle den připravily svým dohadováním. Když byly mladší, Pris na blízký vztah svých sester žárlila. To, že byla o celých pět let starší než Devon, ji přimělo ujmout se role vůdkyně, a to i přesto, že Devon byla vždy panovačnější. Ale stejně jako všeho jiného, i téhle role se Pris chopila proto, že věřila, že je to třeba. Mimo jiné i to mezi ní a jejími sestrami vytvořilo neviditelnou bariéru, kterou nikdy nedokázala překonat. „Hele, mohly bychom se prostě soustředit na práci? Zítra dorazí lidi z realitky, takže jediné, co musíme vyřešit, je mámina ložnice. Všechno ostatní zařídí oni.“

„Představa, že tu nic nebude, je divná,“ povzdechla si Dev.

„Napadlo vás někdy, proč máma tohle místo nikdy neprodala?“ zeptala se Pris. „Pořád si stěžovala, že pro jednoho je to příliš velké.“

Bailey zamávala ve vzduchu prsty umazanými od inkoustu. „Kvůli nám – jak jinak. Jednou se mi svěřila, že na to, aby se toho domu vzdala, s ním má spojeno až moc vzpomínek. Možná si sem přestěhuju pár věcí a usadím se tady.“

Devon se ušklíbla. „To těžko. Akorát bys tady z toho udělala hostel pro kamarády, co jsou na mizině. Prodáme to a výtěžek si rozdělíme, tak jak to máma chtěla.“

Bailey se jako obvykle teatrálně nafoukla. „Máma vždycky říkala, že jestli chci, můžu si dům nechat. Vsadím se, že by byla radši, kdyby zůstal v rodině.“

„Dostalas to písemně?“ zeptala se Dev a pohledem přejela prostornou vstupní halu až ke křišťálovému lustru. Pris v podstatě slyšela, jak jí v mozku přeskakují čísla, jak počítá, kolik by za dům mohly dostat. Devonina pozice profesorky s definitivou na katedře financí na NYU byla působivá, nicméně měla sklony nahlížet na věci velice černobíle. Peníze byly vážná věc a Devon se postarala o to, aby se všechny shodly na prodeji, a každá tak dostala spravedlivý podíl.

„Vážně? To je děs,“ prohlásila Bailey.

„Stejně jako tohle.“ Devoniny oříškové oči se rozjasnily a objevil se v nich drsný lesk, jaký tam Pris nikdy předtím neviděla. Jako by se jí v nich během těch let, které se od sebe vzdalovaly, vytvořily nové vrstvy. „Nebudeme předstírat, že tohle právě teď některá z nás chce.“

„Máminu smrt?“ zeptala se Pris, které se ze sílícího napětí, které viselo ve vzduchu, svíraly vnitřnosti. Společně utvořily půlkruh. Hlavou jí probleskla vzpomínka, jak se jejich trojice chystala hrát na schovávanou – shlukly se těsně k sobě a vybíraly, kdo bude pikat, tenkrát, kdy se nejen milovaly, ale také se měly rády.

„Ne. Být pohromadě. Nehodlám si na nic hrát, jasné? Tak co kdybychom se dohodly, že tenhle dům postupně projdeme a nebudeme se dojímat nad věcmi, které už nejsou.“

Dokonce i Bailey se prudce nadechla. Přes jemné rysy jí přeběhl stín bolesti. „Proč jsi tak chladná?“ zašeptala.

Vzduch se zamihotal, pak se uklidnil a ztichl. Pris také čekala na odpověď a uvažovala, kdy nastal skutečný bod zlomu – kdy se rozhodly, že je lepší zůstat odděleně než se z jejich jednotlivých fragmentů pokoušet složit kompletní skládačku. Před dvěma lety? Před pěti? Nebo se jejich vztah zhoršoval tak pomalu, že to nikoho nenapadlo sledovat?

Dev na vteřinu otevřela ústa. Nevyřčená slova zůstala viset ve vzduchu jako přefouknutý balonek, který se chystá prasknout.

Pak se ovšem obrátila a ten okamžik se rozplynul.

„Raději bychom měly začít,“ prohlásila.

Sledovaly, jak vychází po širokém schodišti a mizí.

Bailey si něco zamumlala pod vousy. „Musím si odskočit,“ řekla a vyrazila chodbou. Pris, která osaměla, se rozhlédla. Napadlo ji, jestli se nějak projeví matčina přítomnost. Závan chladného vzduchu. Nějaký zvuk. Vlna energie oznamující, že máma přichází, aby mezi svými dětmi pomohla uhladit všechny ostré hrany.

Nic se však nestalo. Pris měla jen strašlivý pocit prázdnoty v žaludku a známé napětí za očima.

Zhluboka se nadechla, narovnala se a vyrazila po schodech nahoru.

KAPITOLA 2

DEVON

DEVON TLUMENĚ ZAKLELA a otevřela první prázdnou krabici. Proč se musela chovat jako taková mrcha? Když se vztekala Bailey, lidé to brali jako součást její umělecké povahy. Rodiče nad jejími scénkami kroutili hlavou, jako by jim to připadalo zábavné. Ale když se vztekala Devon? Vyslechla si, že se chová ošklivě a neumí se ovládat.

A dneska?

Měli pravdu.

Trhnutím otevřela horní zásuvku matčina nočního stolku, začala procházet hromadu krámů a dělat z nich úhledné kupičky. Jedna na vyhození. Další na prodej. A třetí na poklady, které si ona nebo její sestry chtějí ponechat.

Slyšela, jak se ozvěna Baileyina dupání nese nahoru po schodech a pokusila se potlačit slabý pocit viny. Bailey byla dost stará na to, aby se k ní chovali jako k dítěti. Proč ji všichni obskakovali? Kdyby to Devon nevzala do svých rukou, tenhle dům by se stále ještě inzeroval, ztrácel na ceně a ony by přicházely o potenciální výdělek. Pris měla bohatého manžela a Bailey se stále spoléhala na otcovu štědrou podporu, ale Devon se o sebe hodlala postarat sama.

Život v New Yorku byl proklatě nákladný. Jistě, kariéra profesorky s definitivou na NYU byla úctyhodná a plat slušný. Toužila však po mnoha dalších věcech – získat pozici děkana, která jí stále unikala, dostat se do správní rady. Vydobýt si větší respekt svých nadřízených, kolegů a studentů. Devon neukojitelně dychtila po úspěchu a cítila, že vítězství, po kterém touží, je blízko.

Znovu obrátila pozornost k práci, dokončila horní zásuvku a pustila se do další. Většinou šlo o věci na vyhození – zbytky make-upu, pohledy z prázdnin, prázdné bloky, rozbité rámečky a směsice suvenýrů, která pro mámu kdysi měla nějaký význam. Ve vzduchu se vznášela uklidňující vůně levandule a částečně uhlazovala zubaté ostří zármutku, kterým se Devon nechtěla nechat pohltit. Teď ještě ne. Čas na pláč a truchlení si dopřeje, až se vrátí domů.

O samotě.

„To šlo dobře,“ protáhla Pris a posadila se na okraj postele. Devonina starší sestra zkřížila nohy s přirozenou elegancí vypovídající o letech tance, zhluboka si povzdechla, sevřela ruce a opřela se o kolena. Dev si chvíli prohlížela velký třpytivý kámen na jejím prstu a nehty s francouzskou manikúrou bez jediné chybičky. Dokonce i ve svých čtyřiceti byla mladistvě krásná, od labutího krku a dlouhých blond vlasů až po široké šedomodré oči, které stále ochraňovaly její tajemství před ostatními. Pris vždy působila jako usmiřovatelka, ale zároveň byla největší tajnůstkář. Dev by nepřekvapilo, kdyby zjistila, že potom, co se všichni ostatní uloží ke spánku, její sestra chodí tančit do světa víl, aniž by o tom někomu prozradila jediné slovo.

Obě její sestry byly po matce – blond vlasy, modré oči, světlá pleť. Dev, se svými tmavými vlasy a oříškovýma očima, byla po otci. Vždy to býval hezký muž, ale rysy, které po něm zdědila, jaksi nefungovaly na ženě tak dobře. Dev měla vždycky pocit, že je přes boky a prsa příliš zavalitá, má lehce neohrabané držení těla a nezajímavý odstín vlasů. Bylo těžké vyrůstat se zářícími sestrami a neustále poslouchat, jak se jim vůbec nepodobá. Občas se musela opravdu držet, aby ty milé staré dámy, které se na ni dívaly s mírným soucitem, nepraštila.

Zahnala ty představy a pokrčila rameny. Bylo načase se obhajovat za to, že byla na Bailey zlá. „Promiň, ale všechny už musíme být dospělé. Závislost na tátovi nebo velkolepé plány, že si tenhle dům jen tak pro zábavu nechá, pro ni nejsou dobré. Můžeš se pustit do šatny? Zařídila jsem jednu neziskovku, která si přijde pro značkové věci, ale zbytek se může darovat.“

„A ty nic nechceš?“ zeptala se jí Pris. Pohledem těkala po místnosti, jako by si dělala seznam všech osobních předmětů. „Já bych si ráda vzala některé šperky, které nosila. A ten červenozlatý svetr.“

Dev zvedla obočí. „Myslím, že bychom si každá měla vzít to, co pro nás nejvíc znamená. Já se o tom nebudu s nikým hádat. Ale na co ti bude ten svetr? Bože, byl hrozný.“

Do místnosti vkráčela Bailey s poletujícím ohonem a jejich rozhovor přerušila. „Pro jednou s Dev souhlasím. Pokaždé když jsem v něm mámu viděla, jsem ji prosila, ať ho vyhodí, ale ona si ho jen přitáhla blíž k tělu. Je to příšerně šeredná vykopávka. Má tak křiklavou barvu, že když ho měla na sobě, nemohla jsem se na ni ani podívat.“

Pris se zasmála a zamířila k šatně, aby ho našla. „Já vím, ale bylo na něm něco, co milovala. Myslím, že si ho cenila ještě víc než těch pár diamantů, co měla.“

„Můžu si vzít její snubní prsten?“ vyhrkla Bailey. Když po ní Dev střelila pohledem, v její uličnické tváři se objevil vzpurný výraz. „Nejde o to, jakou má cenu – ale protože mi připomíná dobu, kdy jsme byli všichni spolu. A šťastní.“

Sestřina slova ji překvapila, stejně jako záblesk bolesti, který je provázel. Kdy naposledy spolu byli šťastní? Během svátků vládla napjatá atmosféra a všechny se snažily zmizet, jakmile byl krocan snědený nebo dárky rozbalené. Táta měl vlastní rodinu, přičemž pokaždé, když se jeho nová rodina střetla s tou starou, tvářil se, že je mu to nepříjemné. Bailey byla jako nejmladší dítě zarytě optimistická a měla v povaze celé to dusno sledovat přes růžové brýle. Kéž by Devon dokázala potlačovat nepříjemné věci stejně snadno. Na ni však číhaly každičkou noc, šeptaly jí do ucha a vysmívaly se jí.

„Jistě,“ přikývla Devon. Její sestra se uvolnila a napětí mezi nimi se pomalu změnilo z varu na slabé bublání.

„Díky.“

„Našla jsem ho!“ Pris s triumfálním úsměvem vytáhla svetr ze šatny. Materiál byl obnošený – šlo o svetr pletený velkými oky, který Dev připomínal ručně dělaný afghan. Byl příliš velký a vzor tvořila vířící směsice barev, zářivá jako při západu slunce a tak přehnaná, že se z ní člověku točila hlava. Pris si ho oblékla. Rukávy byly na její jemné ruce příliš dlouhé. Velké rezavé knoflíky celkové šaškovské vzezření jen podtrhovaly.

Dev a Bailey vybuchly smíchy. „Je přesně tak příšerný, jak si pamatuju,“ prohlásila s úšklebkem Dev.

„To je mi fuk, vezmu si ho,“ odvětila Pris.

„Užij si ho,“ mávla Bailey rukou. „Jsem si jistá, že máma by byla ráda, že o něj někdo vůbec stojí. Raději bychom se měly dát do práce – před večerním čtením se musím vysprchovat a převléct.“

Dev spolkla ostrou odpověď a připomněla si, že má zachovat klid. Bude to krátký víkend a pak se zase vrátí ke svému rušnému životu. Kvůli mámě se ovládne. „Co kdyby ses pustila do prádelníku?“ navrhla.

Mlčky pokračovaly, soustředěné na práci. Každý předmět, kterého se Dev dotkla, působil jako ostrá vzpomínka. Pronikla jí do mozku a zanechala v jejím těle třpytivý potůček zármutku. Dev postupovala s metodickou precizností, která už se jí osvědčila. Kartáč na vlasy se stříbrnou rukojetí. Minialba plná snímků o velikosti fotek do peněženky nasbíraných v průběhu let a nacpaná převážně trapnými školními fotografiemi. Cestovní lahvička parfému, stále zabaleného v krabičce. Dev ho vytáhla a zhluboka nasála lehkou květinovou vůni s citrusovým podtónem. Rozhodně šlo o vůni, kterou by máma použila. Mohla to být přebytečná lahvička bezstarostně vhozená do zásuvky na později? Vždycky je přece nějaké později. Nějaký zítřek.

Sevřela lahvičku pevněji. Kéž by jim jenom máma prozradila, že je nemocná. Proč se na ně nedokázala obrátit a říct si o pomoc? Proč musela zemřít sama v nemocnici, když by tam všechny tři mohly být, kdyby se jim zmínila?

Vyhrkla ta slova dřív, než je stačila spolknout. „Máma nám to měla říct.“

Pris k ní zůstala otočená zády. Sundávala věci z věšáků. „Stalo se to rychle, Dev. Nikdo nevěděl, že z toho bude zápal plic.“

„Ne, ještě předtím. Byla nemocná celý zatracený týden, a ani si nezašla k doktorovi. Bože, proč si prostě nemohla nechat přinést vývar, léky na kašel nebo tak něco?“

„Protože měla strach, že by nikdo nepřišel.“

Baileyin hlas ji přinutil prudce otočit hlavu. Tělem jí projel šok. „O čem to mluvíš? Bydlím ani ne dvě hodiny daleko – hned bych k mámě přijela. A ty to sem nemáš ani hodinu! Proč se ti neozvala?“

Bailey ztuhla, ale jejímu pohledu se vyhnula. „To nevím. Nejspíš se bála, že máme všechny spoustu práce, což je pravda. Byla takový paličák.“

„Nedala nám šanci.“ Devon se v břiše svíjely pocity marnosti jako naštvané kobry. „Šanci se rozloučit nebo říct, že nás to mrzí, nebo cokoli jiného.“

Pris naklonila hlavu a zamračeně nakrčila čelo. „Proč by tě mělo cokoli mrzet? Vy jste se pohádaly nebo tak něco?“

Nebo tak něco. Jako ty tisíce blahosklonných otázek, které ignorovala, protože vždycky nenáviděla, jak ji srovnávají s dokonalou Pris nebo s roztomilou Bailey. Bůh ví, že se jí její vlastní ukňouraná mysl, která ji trýznila, protivila, ale pravda byla příliš hrozná, než aby se jí vyhýbala.

Její matce se nějak povedlo ji přimět, aby si připadala úplně k ničemu.

A teď už bylo pozdě. Žádná naděje, že si nakonec upřímně popovídají o tom, proč to byla Dev, kdo ji zklamal. Život nebyl romantická slaďárna s dobrým koncem.

Spíš pěkná sračka.

„Nepohádaly,“ odvětila, zahodila parfém a zabouchla poslední zásuvku. „Jen mě to tak napadlo. Prostě mám vztek kvůli tomu, jak to celé dopadlo.“

Pris jí věnovala chápavý pohled. „Vůbec se ti nedivím. Telefonát z nemocnice, že máma umřela, byl jako noční můra. Pořád jsem čekala, že někdo vyskočí, zavolá ‚apríl!‘ a já se na něho budu moct za ten mizerný vtípek naštvat.“

„Nevěřila jsem ti,“ ozvala se Dev. „Když jsi mi to zavolala. Bylo toho moc.“

Bailey se třásl hlas. „Běžela jsem. Do nemocnice jsem dorazila v pyžamu, protože jsem se nezdržovala dokonce ani převlékáním. Nejspíš jsem si myslela, že když tam budu dost rychle, dokážu, že to byl strašný omyl.“

Vzpomínka na Bailey v šortkách a starém černém tričku na spaní, s rozcuchanými vlasy a modrýma divokýma očima plnýma zármutku bude Dev navždy pronásledovat. Její sestra se zhroutila na zem a kvílela tak, že z toho Dev naskočila husí kůže. Bylo pro ni snazší dávat za všech okolností průchod emocím? Vyprázdnit se jako nádoba, počkat, až se znovu naplní pocity, a pak ji zase překotit a vylít vše ven – jako v té písničce o malé konvičce? Dev nad tím vždycky přemýšlela. Její nitro bylo totiž jako poničený les – tichý, vyschlý, s rovnými řadami suchých stromů.

V pokoji se rozhostilo ticho. Všechny se zdály být ztracené v myšlenkách, takže když Pris zavolala jejich jména, Devon nadskočila.

„Co je? Našlas ten kostýmek od Gucciho?“ zeptala se Dev ve snaze vymyslet nějaký kousavý vtip, aby prolomila dusivý těžký smutek vznášející se ve vzduchu.

„Ne. Našla jsem truhlu.“

Dev sledovala, jak sestra vleče ven cedrovou truhlu s nádherným zlatým vyřezáváním. Byla středně velká, s nožičkami a složitě vyhlížejícím zámkem. Když se všechny shlukly kolem a hleděly na ni, jako by namísto pečlivě zachovalých přikrývek nebo prostěradel měla ukrývat nějaké odpovědi, přejel Dev mráz po zádech.

Nevšímala si náhle divoce bušícího srdce a promluvila jako první. „Otevři to.“

Pris zaváhala, ruka se jí vznášela ve vzduchu jako nějaký křehký ptáček. Dev zalila podivná předtucha.

Pak zámek cvakl a Pris zvedla víko.

K nosu se jí donesla vůně dřeva a bavlny a ucítila zatuchlinu.

Hleděly dolů na prošívanou přikrývku.

Dev se uvolnila. Byla to ručně šitá přikrývka v barvě slonoviny, krásná, ale po tak velkém očekávání nudná. Podle toho, jak sestry vydechly úlevou, poznala, že na tom byly podobně. Čekaly něco jiného.

Bailey přejela rukou měkkou látku. „Hezké. Já bych si svoje nároky ušetřila na tohle, Pris. Lepší než svetr.“

Pris se jen zazubila. „Můžete se o ni s Dev poprat, nebo ji můžeme dát na charitu. Já žádnou další přikrývku nepotřebuju.“

Dev ztratila o tu věc zájem a obrátila se zpátky k druhému prádelníku. „Nevím, proč měla máma truhlu na ukládání ložního prádla. Má tady obrovský prádelník, který je z poloviny prázdný.“

„Možná se jí líbilo, jak je krásná,“ zamumlala Bailey. „Mě pořád lákají ty hezké krabice na klobouky, a přitom jsem klobouk v životě neměla. Jsou docela romantické.“

Dev se ušklíbla. „Máma byla ta nejmíň romantická osoba, jakou jsem kdy poznala.“

„Proč si to myslíš?“ zeptala se Bailey. „Nejspíš měla sny a fantazie jako každý jiný.“

„V tomhle souhlasím s Dev,“ vložila se do toho Pris lehce nabroušeným tónem. „Máma byla praktická. Před vášní vždy preferovala stabilitu a rozumné rozhodnutí. Nebyla ten typ, co by randil se zlým hochem nebo dal přednost náhlému popudu před logickým plánem.“

„No, já s tím nesouhlasím,“ prohlásila Bailey.

„To je mi novinka,“ zamumlala Dev. Cítila na sobě Baileyin zamračený pohled, proto se raději soustředila na práci. Dolehl k ní šustivý zvuk a spolu s ním i sestřin hlas.

„Holky, něco jsem našla.“

Dev se obrátila s tím, že uvidí další přikrývky, ale Bailey držela v ruce tlustou hnědou obálku.

„Nejspíš jsou to kopie důležitých finančních záznamů nebo nějaké staré fotky,“ usoudila ihned Dev, když sestře nakoukla zvědavě přes rameno.

Bailey sundala sponku a vytáhla hromádku dopisů převázanou nachovou stužkou. Dev sledovala, jak sestra stužku rozvazuje a pomalu listuje papíry. Žádné obálky. Jen jeden dopis za druhým s daty nahoře a stále stejným oslovením.

Livia, amore mio.

„Co je to?“ zeptala se Pris, která se odvrátila od šatny.

„Dopisy. Spousta dopisů,“ odpověděla Bailey.

Dev zvedla obálku a vsunula dovnitř ruku. „Nic dalšího tu není. Jsou to dopisy pro nás?“

Bailey zavrtěla hlavou. „Jsou od nějakého R. Vypadají jako milostné.“

Náhlé ticho jako by praskalo napětím. Vyměnily si pohledy. Pris zavrtěla hlavou. „To je nemožné. Po tátovi s nikým nechodila. A vdala se ve třiadvaceti, takže na milostné pletky zrovna moc času neměla.“

„Mohl jí je napsal kluk z vysoké,“ navrhla Dev. „Nejspíš zapomněla, že tam jsou.“

Bailey sevřela papíry pevněji. Některé z nich přitom zběžně pročítala. „Připadají mi dost osobní.“

Pris sáhla do truhly. „Našla jsem něco dalšího. Vypadá to jako nějaký certifikát.“

Dev čekala a její sestra si mezitím spěšně dokument pročítala. Když vzhlédla, ve tváři se jí zračil šok. „Jsou to papíry na dům. Který vlastní máma. V Itálii.“

Bailey vyjekla. „Počkat – máma má dům v Itálii? To je šílené! O tom by nám řekla.“

Dev se z toho točila hlava. Snažila se soustředit. „Můžu se na to podívat?“ Pris jí dokument podala. „Můj bože, Pris má pravdu. Máma vlastní dům v Positanu v Itálii.“

„To je to město na pobřeží Amalfi?“ svraštila Bailey čelo. „Vždyť nikoho v Itálii neznáme. Zmínila se o tom máma někdy některé z vás?“

Zavrtěly hlavami. „Musí to mít nějaké jasné vysvětlení,“ prohlásila Pris. „Spojím se s jejím právníkem a uvidíme, jestli o tom něco ví.“

„A samozřejmě s tátou,“ dodala Bailey. „Možná patřil tátovi a po rozvodu jí ho nechal.“

„Pochybuju. Nemyslíš, že bychom si tam někdy zajely?“ zeptala se Dev.

„Nevím, co si o tom mám myslet,“ ozvala se Bailey přiškrceným hlasem. „Je to divné.“

„Třeba nám nechala dopis,“ napadlo Pris.

Bailey rozdělila papíry. „Dobrý nápad, podíváme se. Já je jenom prolítla.“

Všechny prolistovaly svou hromádku. Dev nenašla nic, co by bylo určeno jim.

Pris vzdychla. „Žádný dopis pro nás tu nevidím. Všechny jsou od toho chlapíka jménem R,“ řekla. „Musíme ale projít zbytek jejích věcí. Možná je vysvětlení ohledně toho domu někde jinde a my ho přehlédly. Psala si máma deník? Nějaké záznamy? Měla speciální složku s osobními věcmi?“

„Ty už jsme našly, vzpomínáš? Potřebovaly jsme je kvůli pohřbu a úmrtnímu listu,“ připomněla Dev.

Bailey zatřepotala rukou. Hlas měla trochu zvýšený. „Holky, tohle musíte slyšet.“

Začala číst.

Livia, amore mio,

dnes jsem vylezl na střechu, sledoval západ slunce a myslel na tebe. Na to, že voníš jako šeřík, a jak se tvoje modré oči rozzáří, když se usměješ, jak vyslovuješ mé jméno poté, co tě políbím. Počítám dny do léta a přemýšlím, jestli na mě budeš taky takhle myslet. Jestli tě další semestr na vysoké přiměje si uvědomit, že můžeš mít o mnoho víc než tenhle prostý život, který ti tady můžu nabídnout. Ano, kdybych tě ztratil, rozervalo by mě to na kusy, ale budu ti stačit? Té ženě, pro niž plane mé srdce a která jediným úsměvem dokáže zvednout na nohy celý svět? A co hůř – jsem příliš velký sobec, než abych tě od sebe odháněl, dolcezza. Jestli mě budeš chtít, počkám na tebe. Postarám se o to, aby ti to, jak tě miluji, přineslo štěstí, jaké si zasloužíš. Přinutím města, aby se otevřela jako ústřice a vydala ti to, co potřebuješ. Nepřekvapuje mě, že jsi nejlepší v ročníku, zvláště v dějinách umění. V mnoha muzeích a galeriích by měli štěstí, kdyby tě získali. Brzy přijedeš s tetou Silvií a můj život znovu začne. Do té doby mi přes den budou dělat společnost ryby a turisté. Ty mi děláš společnost ve snech.

Il mio cuore sarà tuo per sempre,

R

Bailey dočetla a zvedla hlavu.

Devon nikdy taková slova od milence neslyšela – syrové emoce jako by se ovinuly kolem ní a sevřely se. Kdo byla ta žena, která inspirovala takové vroucí sliby? Matka, s níž vyrůstala, určitě ne. Proč o něm nikdy nemluvila, i kdyby jen jako o dávném milenci?

Hlavou jí vířila spleť myšlenek. Pris vypadala, jako by ji někdo znenadání udeřil do břicha. Ve tváři byla nebezpečně bledá. Bailey měla takový ten zasněný výraz člověka vznášejícího se někde daleko mimo realitu. Nejspíš si celou tu záležitost romantizovala, přestože muselo existovat nějaké racionální vysvětlení. Dev ho jen musela najít.

„Byl to jenom nějaký vysokoškolský románek,“ prohlásila Pris rozhodně. „Všichni si schováváme vzpomínky na staré lásky. Nejspíš je ukryla před tátou a zapomněla, že tu vůbec jsou.“

Dev se kousla do spodního rtu. „Ten chlápek byl z Itálie! A co ten dům? A kdo je teta Silvia?“

„Nemám tušení,“ odvětila Bailey. „Vypadá to, že tam jezdila každé léto. Ale proč nám o tom neřekla? Babička s dědou taky žádnou tetu Silvii nikdy nezmínili. Šlo o nějaké tajemství? Byla to nějaká černá ovce rodiny nebo tak něco?“

„Nevím. Oba umřeli, když jsme byly malé, takže jsme nikdy nedostaly příležitost se zeptat,“ ozvala se Dev.

Pris nepřestávala kroutit hlavou. Neustále si něco mumlala, jako by se s jejich objevem odmítala smířit. „Musí to mít nějaké vysvětlení. Máma nebyla ten typ, který by vedl tajný život a měl úkryt v Itálii. To není možné.“

„Všechno je možné,“ podotkla Bailey. „K tomuhle ale muselo dojít ještě před tátou. Myslíte, že toho chlápka po rozvodu vyhledala?“

Dev jen zvedla obočí. „No, to táta měl milenku. Možná se s tím člověkem spojila, aby se tátovi pomstila? Nebo proto, že byla osamělá?“

Jakýsi zvláštní pocit vzteku přinutil Pris odseknout. „Myslím, že přeháníme a celé to má nějaké rozumné vysvětlení. Přečtěme si další dopis. Ten poslední. Jaké má datum?“

Bailey nalistovala konec hromádky. Dávala přitom pozor na inkoust na křehkém bílém papíru. „Datum tu není.“ Zaváhala. Dev zatajila dech, neboť cítila, že všechny stojí na okraji propasti – hrozilo, že se dozví příliš mnoho. Jakmile do ní spadnou, nebude už cesty zpět ani nebude možné předstírat, že se to nestalo. Chtěly, aby se to, co o své matce vědí, navždy změnilo?

Jenže už nebylo úniku. Už ty dopisy našly a Bailey začala číst.

Nejdražší Livie,

příliš dlouho jsem nedokázal tvé dopisy přijímat. Bylo to tak nejlepší pro nás oba – konečně za sebou nechat minulost, která byla příliš nádherná a která by nás nakonec mohla oba zničit. Ze všech sil jsem se snažil na ta léta nevzpomínat. Dokonce i ten jeden drahocenný týden, kdy jsem věřil, že se mi vrátíš, představuje vzpomínku, kterou je lepší nevyvolávat. Sám sebe jsem přesvědčil, že náš společný čas byl jen sen, ale když jsem na těch obálkách viděl své jméno, uvědomil jsem si, že bych si mohl zničit život, který jsem si po tvém odchodu vybudoval. To jsem nemohl udělat, dolcezza. Dokonce ani pro tebe ne.

Nyní jsem se však ocitl na křižovatce. Stále na tebe myslím. Stále se ptám, co mohlo být. Stále toužím ještě jednou spatřit tvou tvář.

Takže ano, o tvých pětašedesátých narozeninách se tu s tebou setkám.

R

Bailey hromádku papírů upustila. V ohromeném tichu hleděly jedna na druhou.

Devina rozbouřená mysl se to snažila pochopit. Klopotně počítala. Matka zemřela v únoru. Narozeniny měla v květnu – což znamenalo, že zemřela dříve, než k tomu setkání mohlo dojít. Po pohřbu sestrám nějakou dobu trvalo vyřešit papíry a závěť, přičemž dům odložily až na konec.

Čekal ten muž na matku v Positanu o jejích pětašedesátých narozeninách? Věděl, že zemřela? Nebo se mu to nedoneslo?

Dev prolomila ticho jako první. „Myslím, že si prostě musíme přečíst všechny ty dopisy a zjistit, o co jde.“

Bailey pomalu přikývla. „Myslím, že to autorské čtení dnes večer asi zruším.“

Pris si dlouze povzdechla. „A já myslím, že někam zaběhnu a přinesu nám víno.“

KAPITOLA 3

OLIVIA

POSLEDNÍ ŠKOLNÍ DEN toho léta, kdy mi bylo devatenáct, jsem nevyrazila na absolventský večírek ani nedostala nové auto, jako spousta mých přátel; místo toho si mě máma vzala stranou a zeptala se mě, jestli chci jet v létě s tetou Silvií, její sestrou, kterou jsem vídala jen zřídka, do Itálie. Nejdřív jsem si myslela, že si dělá legraci, ale její trpký výraz, který měla ve tváři, když mi to nabízela, mi prozradil pravdu. Věděla jsem, že doma je to špatné. Buď se to rodiče během mé nepřítomnosti budou snažit vyřešit a naposledy se pokusí své manželství zachránit, nebo se vrátím domů a táta bude pryč. Svíral se mi žaludek a chtělo se mi plakat, ale taky jsem na ně měla vztek, takže jsem po tetině nabídce téměř bez váhání skočila. Následujícího dne jsem se s ní setkala na letišti JFK a odletěly jsme do Itálie.

Teta Silvia byla nápadná a energická osoba. Měla dlouhé a husté rudozlaté vlasy a make-up jí dokonale zvýrazňoval vysoké lícní kosti, plné rty a elegantní nos. Nosila vysoké podpatky, jasné barvy a propracovaná saka zdobená pajetkami, vyšíváním nebo kožešinami. Nejprve mi to nahánělo strach, protože jsem si se svou nevýraznou tváří, špinavě blond vlasy a příliš hubenou postavou bez zajímavých křivek připadala jako šedá myš. Ona mě však políbila a objala, jako bychom společně strávily celou věčnost, a bez ustání mluvila, dokud jsem se neuvolnila.

„Vyprávěj mi o Positanu,“ požádala jsem ji, zatímco jsem z velké sklenice s ledem usrkávala Coca-Colu. První třída byla sama o sobě zážitek. Přepychová sedadla se dala plně sklopit a letušky se k nám chovaly jako k zákazníkům ve vybrané restauraci.

Teta Silvia potěšeně vydechla. „Zlatíčko, budeš ho zbožňovat. Město leží na pobřeží Amalfi, jsou tam nádherné vyhlídky, pláže a úžasné restaurace. V sezóně se tam stahují turisti, takže tam bude opravdu spousta lidí, ale pro krásnou mladou dívku připravenou na dobrodružství je to dokonalé místo.“

Pokusila jsem se nečervenat.

„Dům tvého strýce je hezké malé stavení uprostřed kopců. Strýc Richard ho zdědil a rodině náleží už několik generací. Jsem si jistá, že všichni byli zničení, když se poté, co zemřel, zjistilo, že ho zdědím já. Neměli jsme totiž žádné děti. Ale kdo ví – jestli se ti bude líbit, možná ho odkážu tobě,“ prohlásila a hnědozlaté oči jí zajiskřily.

Zazubila jsem se. „To zní úžasně. Mluvíš taky italsky?“ Zapůsobilo na mě, když vychrlila řadu italských slov, která jsem nedokázala rozšifrovat. „Páni, strašně ráda bych se to naučila. Ale jazyky nejsou moje silná stránka. Už tři roky chodím na španělštinu a pořád umím jenom základy.“

„Potřebuješ trávit čas v cizině, zlato. Když všichni kolem tebe mluví cizím jazykem, je jednodušší ho pochytit. Nicméně každý, koho znám, mluví anglicky, takže si nedělej starosti. Představím tě všem sousedům a uděláš si báječné kamarády.“

Problémy rodičů a myšlenky na vysokou jsem odsunula stranou. Měla jsem v úmyslu tohle léto strávit tak, abych z něj měla zážitek na celý život. Možná, že si v Positanu trochu ujasním, jak chci naložit se životem. Milovala jsem kreslení a psaní. Milovala jsem umění a historii. Přeskakovala jsem z jednoho tématu na druhé, nasála informace a zase se vydala dál, avšak máma s tátou tvrdili, že je to z mé strany selhání – nedostatek soustředění a cílů – a že si musím vybrat jednu věc a té se držet.

Sledovala jsem tetu Silvii, jak listuje lesklým časopisem, a doufala, že mi toto léto poskytne odpovědi, po kterých jsem tak zoufale toužila.

Myslím, že jsem se do Positana zamilovala hned, jak jsem poprvé očima spočinula na nádherné siluetě zářivě barevných domů a terakotových střech, roztroušených po příkrých kopcích. Přijely jsme vodním taxíkem a já se ponořila do davu v přístavu. Do uší se mi ze všech stran hrnula rychlá zpěvná italština a vzduch byl prodchnutý intenzivními vůněmi vlhké půdy, vody a směsicí nejrůznějších květin. Do kůže mě pálilo pronikavé slunce a ohromilo mě uvědomění, že jsem opravdu poprvé mimo domov. Stála jsem tam, v cizí zemi, s tetou, kterou sotva znám, připravená strávit zde celé léto, aniž bych měla tušení, co přijde.

~~~

Byla to nejvíc vzrušující a nejděsivější zkušenost v životě.

Několik mužů nám pomohlo se zavazadly, takže jsme mohly zahájit prudký výstup. V polovině cesty jsem byla zpocená a funěla jsem, ale teta neustále vykládala a ukazovala mi všechno možné. Vysoké podpatky ji při stoupání vůbec nezpomalovaly. Zvesela mi oznámila, že jsme vyšly sto osmdesát jedna schodů a že na konci léta je vždycky v té nejlepší kondici v životě. Představa, že žiji tak daleko na předměstí, a do nákupního centra je to půl hodiny autem, mě dříve děsila. Teď jsem uvažovala, jestli bych přežila bez dovážky pizzy.

„A jsme tady!“ oznámila teta Silvia a napřáhla ruce před sebe v uvítacím gestu. „Naše letní chaloupka!“

Zalapala jsem po dechu. Jestli tohle byla chaloupka, chtěla jsem v ní strávit celý život.

Zářivě modré dveře zdůrazňovaly sluníčkově žluté šindele a zvláštní šikmou střechu. Po stranách vyrůstaly citroníky a lemovaly nádhernou zahradu kypící květy, které jako by v jedné šťastné směsici vybuchovaly přímo ze země. Teta mě zavedla dovnitř. Útulnost celého místa mě ohromila. Podlahu tvořila úžasná ručně malovaná dlažba s květinovými vzory. Mohutně polstrovaná několikadílná sedací souprava, křeslo pro dva a zaoblené lampy vytvářely útulné místo ke čtení. Přede mnou stál čtvercový vyřezávaný stůl z borového dřeva a u něj židle se zářivě modrými čalouněnými sedáky. Kuchyň byla otevřená, s dřevěným pracovním povrchem. Klenutá okna s bílými okenicemi byla otevřená dokořán, takže z kteréhokoli úhlu poskytovala velkolepý výhled na okolní kopce.

Procházela jsem místnostmi a našla senzační koupelnu se staromódní vanou a prostorné ložnice s vlastními balkony s ozdobným železným zábradlím.

Žila jsem v ráji.

„Je to nádherné,“ vydechla jsem. „Skoro bolí se na to dívat.“

Teta Silvia se potěšeně usmála. „Před příjezdem to tady vždycky nechám uklidit a vyvětrat. Co kdybychom si teď odpočinuly a daly si něco k jídlu? Pak tě vezmu do města, aby ses seznámila s pár lidmi.“

Přestože jsem v břiše pocítila nervózní šimrání, okamžitě jsem přikývla. Jestli tady mám strávit léto, chtěla jsem poznat tolik lidí, kolik jen půjde. Doufala jsem, že budou mluvit anglicky, jak říkala teta.

Později jsem se převlékla do džínových šortek, bílého krajkového topu a pohodlných tenisek. Vydaly jsme se na dlouhou zpáteční cestu z kopce a tu a tam se zastavily, aby teta pozdravila sousedy. Několika z nich mě představila. Smysly jsem měla úplně zahlcené tím, jak jsem se snažila vnímat všechno kolem: úzké klikaté uličky plné lidí, nekonečné řady obchodů a kaváren pod širým nebem, svištění skútrů na hlavní cestě. Teta Silvia se tím vším obratně proplétala. Zamířily jsme zpátky k molu, kde světlo ozařovalo vodu a lehce se pohupující čluny.

„Ráda bych tě seznámila s někým výjimečným,“ ozvala se teta Silvia. Oči jí uličnicky svítily, jako by měla nějaké tajemství. „Je to můj dobrý přítel, takže budeme trávit čas společně. Budeš ho zbožňovat – i jeho syna.“

Naklonila jsem hlavu a pozorně se zahleděla na její elegantní profil. „Ty s ním chodíš?“

Dunivě se zasmála. „Něco takového, ale nemáme vážný vztah. V tuhle chvíli jen jeden druhého děláme šťastným.“

Vzpomněla jsem si na matčiny výtky, že má teta Silvia uvolněnou morálku, a líbilo se mi, jak mi po zádech přeběhlo vzrušení. Doufala jsem, že stejně jako ona objevím své vlastní dobrodružství. Nesnášela jsem svou společenskou neohrabanost, ani to, jak se před lidmi stydím, a snažila jsem se přinutit vykročit mimo svou komfortní zónu.

„Eduardo!“ zavolala a zamávala. „Tady!“

Otočila jsem se a spatřila statného muže mířícího k nám. Tmavé vlasy měl krátké a lesklé a usmívající se tvář působila laskavě. Všimla jsem si, jak se mu tmavé oči při pohledu na tetu rozzářily. Dominantním rysem jeho tváře byl nos. Pleť měla teplý hnědý odstín opečeného chleba. Vychrlil ze sebe záplavu italštiny a políbil tetu na rty. Když pohlédl na mě a usmál se, udělaly se mu u očí vrásky, jako by byl příliš dlouho na slunci, a bílé zuby se oslnivě zableskly. „Signorina, vítejte v Positanu! Vaše teta mi o vás vyprávěla a máme velkou radost, že jste přijela na návštěvu. Silvia zoufale potřebuje gardedámu.“

Usmála jsem se a on mě chytil za ruku. V porovnání s tou jeho se zdála velmi malá. Okamžitě jsem měla pocit, že jsem tu vítaná. „Grazie. Moc ráda vás poznávám.“

„Jak to dneska vypadá s turisty?“ zeptala se teta Silvia.

„Plně mě zaměstnávají. Dnes ráno jsme vyrazili rybařit a podnikli výlet po památkách.“

„Máte loď?“ zeptala jsem se.

„Sì, doufám, že se ke mně jeden den připojíte na prohlídku. Dám vám dobrou cenu,“ mrkl na mě.

„Je tady Rafe? Moc ráda bych ho s Olivií seznámila,“ ozvala se teta Silvia.

„Samozřejmě, bude šťastný, když to tady bude moct ukázat hezké dívce.“ Zatímco jsem se snažila nečervenat, Eduardo zavolal a přes přístaviště k nám zamířil nějaký mladík. Když se k nám přiblížil, posunul si sluneční brýle nahoru na hlavu.

„Olivie, tohle je můj syn Rafael. V našem podnikání mi dělá zástupce a o tomhle okouzlujícím městě ví úplně všechno. Jsem si jistý, že vás tu rád provede. Rafe, tohle je Silviina neteř Olivia. Přijela sem na léto.“

V tu chvíli jsem nemohla tušit, jak často se mi tento okamžik bude v mysli přehrávat. Jak budu rozebírat každičkou vteřinu své reakce; jak jeho čokoládově hnědé kudrny odrážely světlo, plachý úsměv jeho plných rtů, nebo to, jak poněkud nervózně přešlapoval, jako by měl svázaný jazyk stejně jako já. Sklopil hlavu a otec zopakoval jeho jméno – jako by potřeboval pobídnout, aby vzhlédl. Budu si pamatovat, že když se natáhl, aby mi potřásl rukou, jeho prsty, kterými sevřel ty mé, byly teplé, i to, že mě držel o pár vteřin déle, než bylo zvykem, dost dlouho na to, abych neustále uvažovala o tom, jestli to udělal, nebo neudělal záměrně. Byl vysoký a na širokých ramenou se mu napínalo tričko barvy námořní modři. Džíny mu visely nízko na bocích, boty na loď měl ošoupané, a voněl mořem a sluncem a sepranou bavlnou – do toho všeho jsem se chtěla ponořit a vychutnat si to.

Ovšem to, co mě fascinovalo, byly jeho oči. Husté řasy lemovaly tmavý pronikavý pohled, který se mi propaloval přímo do duše. Kroužky lemující duhovky byly tak tmavé, že Rafaelovy oči působily skoro černě, jako bezedná propast, z níž mi naskakovala husí kůže.

Zamrkala jsem; měla jsem tak zauzlovaný jazyk, že jsem ze sebe dokázala dostat jediné slovo. „Ahoj.“

„Ciao. Jsi v Itálii poprvé?“

Trochu příliš důrazně jsem přikývla. „Ano, ale už to tady miluju. Myslím, že je to jedno z nejkrásnějších míst, co jsem kdy viděla.“

Vesele se usmál a znovu sklonil hlavu. Sevřela jsem zpocené dlaně. „To mě těší. Až budeš mít čas, rád tě tady provedu. Mi dispiace, mám další schůzku. Uvidíme se později, ne?“

„Ano! Tedy, ano, kdykoli. V pohodě.“

Přikývl, rozloučil se s tetou Silvií i otcem a odešel.

Poznalo moje srdce již tehdy, že už nikdy nic nebude stejné?

KAPITOLA 4

PRIS

PRIS UPÍRALA POHLED na dokonale prostřený stůl před sebou. Použila jemný porcelán a vše doplnila svícny značky Lenox a plátěnými ubrousky. Steak z vysokého roštěnce byl jemně propečený, s pepřovou krustičkou. Z opečených brambor se linula zemitá vůně rozmarýnu a česneku. V páře vařený chřest získal dokonalý odstín zelené. Zabodla vidličku do stonku. Jeho dokonalá křehkost by ji měla těšit. Strávila přípravami v kuchyni dvě hodiny v naději, že se jí podaří dosáhnout toho, aby mezi nimi zavládla atmosféra jakési normálnosti. Dnes večer žádné rozcuchané vlasy nebo umazané džíny – vysprchovala se, nanesla si make-up a oblékla si sukni. Dokonce si i oholila nohy.

Prázdná židle v čele stolu se však vysmívala nejen jejím snahám, ale i popírání, ke kterému se nutila.

Ztrácela manžela.

Pris nabodla na vidličku kousek masa a pokusila se žvýkat, ale pak to vzdala a sáhla po vínu. Na jazyku ucítila bohatou, komplexní chuť rubínově červeného cabernetu, ale víno se z potěšení změnilo spíše na potřebu. Možná, že kdyby se dost opila, začala by cítit i něco jiného než to, že jí celý život protéká mezi prsty.

A co by bylo ještě lepší?

Možná by jí na tom záleželo.

Ze rtů se jí vydral neveselý smích a prolomil dusivé ticho. I když už byl Thomas na vysoké, vědomí, že na léto nepřijede domů, v ní opět vyvolalo syndrom prázdného hnízda. Rozlehlé otevřené prostory s vysokými stropy a velkými místnostmi její osamělost jen umocňovaly. Vzpomněla si, jak byl ještě batole a ona se jednou odpoledne zavřela v komoře, aby se tam mohla vybrečet, neboť ji klučíkovo uličnictví a energie, která ho držela na nohou nekonečné hodiny, kdy téměř nespal, zcela přemohly. Rozrazil dveře a radostně se chichotal, protože si myslel, že hrají na schovávanou. Pris se na svého drahého chlapečka zahleděla, po tvářích jí stékaly slzy, a rozesmála se tak divoce, že si málem počůrala kalhotky. Dokonce už tehdy ji Thomas uměl dohánět k šílenství a zároveň v ní vyvolávat takovou lásku, až jí připadalo, jako by buňky jejího těla měly pod tím náporem puknout a roztrhnout se.

Jeho otec v ní kdysi vzbuzoval stejné reakce.

Co se to s nimi stalo?

Z myšlenek ji vytrhlo bouchnutí dveří. Čekala na manžela u stolu a usrkávala víno. Na nablýskané mahagonové podlaze se přitom rozléhaly kroky, které se zastavily vedle ní.

„Do prdele.“

Suché doznání ji přimělo zvednout oči, které se střetly s jeho. Pohled džínově modrých očí pronikl přímo do jejího nitra, ale už tam nebylo co objevit. Už nezůstala žádná tajemství, která by mohl odhalit a být z nich nadšený. V jejím nitru byl jen rozlehlý prostor, který jí připadal stejně prázdný a osamělý jako její dům. „Doufám, že u soudu takhle nemluvíš,“ poznamenala.

Projel si rukou vlasy. Směsice šedé, stříbrné a černé barvy mu propůjčovala nádech nepopiratelné autority, která byla stále sexy. Kolikrát společně leželi, nahé údy propletené, a ona mu prsty projížděla skrz husté rozcuchané prameny. Při té vzpomínce mimoděk zaťala prsty, ale nutkání se k němu natáhnout se vytratilo. Už nějakou dobu o doteky nestála. Další záležitost, s níž se musí vypořádat. Další její chyba, která přispěla k rozpadu jejich manželství.

„Omlouvám se, Pris. Zapomněl jsem, že dneska večer vaříš a zastavil se v kanceláři okresního návladního. Ztratil jsem pojem o čase.“

Lehce pokrčila rameny. „Chápu. Jestli to už vychladlo, dej si to do mikrovlnky.“

Věnoval jí slabý úsměv, shodil sako a usadil se na židli. „Ne, mám hlad jako vlk a to maso vypadá tak dobře, že bude lepší vychladlé. Jak se dneska máš?“

Pris sledovala, jak si – stále oblečený jako do práce – nakládá na talíř. Kolem očí měl vrásky z únavy. Mýlila se, když se domnívala, že to na něj nepůsobí nebo to nevnímá. Jakkoli by ze všech těch problémů ráda obvinila jeho, nebylo by to fér. Dělala vlastní rozhodnutí. Používala manžela jako ukazatel svého vlastního štěstí, místo aby tím ukazatelem byla ona.

„Fajn. Mluvila jsem s Thomasem. V Londýně se mu líbí až příliš. Nechci, aby se přestěhoval do Británie.“

Garrett se zasmál a začal krájet steak. „Je to pro něho pořád nové. Brzo ho ten přízvuk a studení čumáci unaví.“

Nepatrně se usmála. Byli si tak podobní, otec a syn, vzhledem, postavou i smyslem pro humor. „Doufejme. Ale je šťastný. To by mi mělo pomoct překonat osamělé léto.“

„Máš mě.“

Slova mezi nimi náhle zůstala viset v trapném tichu. Kdysi by je doprovodil mrknutím a smíchem. Naplánovali by si pár volných víkendů, natěšení na společné chvíle strávené cestováním.

Přinutila se sice přikývnout, ale její ústa byla upřímnější. „Vlastně ne. Nikdy nejsi doma.“

Jeho hluboký povzdech prozradil, že tudy cesta nepovede. „Pris, už jsem ti vysvětloval, že jsem zavalený prací. Od chvíle, kdy jsem se stal partnerem, mi přidělují dvojnásobek případů.“

„To je legrační. Posledních pár let jsem pořád dokola poslouchala, že musíš tak dřít, aby z tebe udělali partnera. A teď je to stále ta samá písnička, přestože jsme toho cíle dosáhli už před několika měsíci. Začínám si myslet, že to je tebou, ne firmou.“

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4