Copyright © 2022 by Anne Tyler

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2023

ISBN 978-80-249-5104-1

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

1

Tenhle příběh se odehrál v březnu roku 2010, když na nádraží ve Filadelfii pořád ještě byl takový ten druh informační tabule, která klape, když na ní přeskakují údaje o příjezdech a odjezdech. Serena Drewová stála přímo pod tabulí, hleděla na ni a napjatě čekala, až se objeví čas odjezdu dalšího vlaku do Baltimoru. Proč to trvá tak dlouho, než tam naskočí číslo nástupiště? V Baltimoru lidi informují mnohem víc dopředu.

Její přítel stál vedle ní, ale byl mnohem klidnější. Na tabuli vrhl jen letmý pohled, teď studoval telefon. Potřásl hlavou nad nějakou zprávou a pak přejel na další.

Ti dva měli právě za sebou nedělní oběd u Jamesových rodičů. Bylo to Serenino první setkání s nimi. Byla kvůli tomu nervózní už dva týdny předem, plánovala, co si vezme na sebe (nakonec si oblékla džíny a rolák – obvyklé oblečení vysokoškolačky, aby nevypadala, že se snaží moc usilovně), a lámala si hlavu, aby se připravila na možná konverzační témata. Ale šlo to docela dobře, pomyslela si. Jamesovi rodiče ji vřele uvítali a okamžitě ji požádali, aby je oslovovala Georgi a Doro, a jeho matka byla tak upovídaná, že konverzace nepředstavovala nejmenší problém. „Příště,“ usmála se na Serenu po obědě, „se musíte seznámit také s Jamesovými sestrami a jejich manželi a dětmi. Jen jsme vás nechtěli při první návštěvě moc zahltit.“

Příště. První návštěva. Znělo to povzbudivě.

Teď si ale nedokázala vychutnat pocit vítězství. Byla příliš vyčerpaná čistou úlevou. Připadala si jako vyždímaný hadr na nádobí.

S Jamesem se seznámili na začátku školního roku. James vypadal tak dobře, že ji překvapilo, když jí navrhl, aby si po přednášce zašli na kávu. Byl vysoký a štíhlý, měl husté hnědé vlasy a krátce zastřižené vousy. (Serena oproti tomu měla hodně blízko k plnoštíhlosti a vlasy stažené do ohonu měly téměř stejný odstín béžové jako její pleť.) Na seminářích se obyčejně pohodlně rozvalil, nedělal si poznámky a zdálo se, že ani neposlouchá, ale pak se najednou ozval s něčím nečekaně chytrým. Bála se, že mu bude připadat hloupá, ale nakonec se ukázal jako příjemný společník, když spolu byli jen sami dva. Často spolu chodili do kina a do levnějších restaurací, několikrát už byli na večeři u jejích rodičů, kteří bydleli ve městě a kterým se James opravdu líbil.

Nádraží ve Filadelfii bylo mnohem impozantnější než to v Baltimoru. Bylo rozlehlé s vysokánskými kazetovými stropy a s lustry, které připomínaly obrácené mrakodrapy. Dokonce i cestující tady vypadali víc na úrovni než v Baltimoru. Serena si všimla, že jednu ženu dokonce doprovázel její vlastní nosič, tlačící vozík se sadou kufrů. Zatímco Serena obdivovala zavazadla (lesklá tmavě hnědá kůže, mosazné kování), náhodou si všimla mladíka v obleku, který se zastavil, aby mohl vozík projet. „Ach,“ vyjekla.

James vzhlédl od telefonu. „Hm?“

„Myslím, že tamhle je můj bratranec,“ zabrumlala tiše.

„Kde?“

„Tamhleten chlápek v obleku.“

„Ty si myslíš, že to je tvůj bratranec?“

„Nejsem si úplně jistá.“

Prohlíželi si toho muže. Vypadal starší než oni, ale ne o moc. (Také to mohlo být jen tím oblekem.) Měl Sereniny světlé vlasy a ostře řezané rty, ale zatímco ona měla oči modré, jak bylo v rodině Garrettových obvyklé, ty jeho byly světlé, téměř étericky šedé, nápadné i z několikametrového odstupu. Stál na místě, díval se na informační tabuli, i když vozík se zavazadly už projel dál.

„Mohl by to být můj bratranec Nicholas,“ poznamenala Serena.

„Třeba je jen Nicholasovi podobný,“ namítal James. „Připadá mi, že kdyby to byl opravdu on, byla by sis jistá.“

„No, už je to nějaká doba, co jsme se naposledy viděli,“ odpověděla Serena. „Je to syn mámina bratra Davida; žijí tady ve Filadelfii.“

„Tak se ho jdi zeptat, za to nic nedáš.“

„Ale jestli se pletu, budu vypadat jako blázen,“ zamračila se.

James na ni pochybovačně zamžoural.

„No, dobrý, teď už je stejně pozdě,“ prohodila, protože ať to byl kdokoli, zjevně už našel, co potřeboval vědět. Otočil se a vykročil na opačnou stranu haly, nadhodil si popruh cestovní tašky výš a Serena se zase obrátila k informační tabuli. „Z jakého nástupiště to obvykle jezdí?“ zeptala se. „Třeba bysme to mohli risknout a jít rovnou tam.“

„Vlak přece neodjede v tu chvíli, kdy ho ohlásí,“ uklidňoval ji James. „Nejdřív si musíme stoupnout do řady nahoře na schodech a chvíli čekat.“

„Jo, ale bojím se, že pak nebudeme sedět spolu.“

Věnoval jí široký úsměv, který tolik milovala. „To jsi celá ty,“ říkal ten úsměv.

„No dobře, tak to přeháním,“ zamračila se.

„No ale stejně,“ změnil téma. „I když už jste se nějakou dobu neviděli, přece bys poznala svého bratrance.“

„Ty poznáš všechny svoje bratrance a sestřenice, na první pohled?“ zeptala se.

„Ano,“ přikývl James.

„Vážně?“

„No jistě!“

Serena poznala, že už ho to přestalo zajímat. Sjel pohledem k restauracím a rychlému občerstvení u protější stěny haly. „Dal bych si limonádu,“ poznamenal.

„Můžeš si nějakou koupit ve vlaku.“

„Ty si nic nedáš?“

„Počkám, až budeme ve vlaku.“

Ale jako by jí nerozuměl. „Kdyby uvedli nástupiště, zaber nám místo ve frontě, jo?“ A byl pryč.

Nikdy dřív spolu ještě nikam nejeli, ani na takhle krátký jednodenní výlet. Serenu trochu zklamalo, že James není stejně nervózní jako ona.

Jakmile osaměla, vytáhla z batohu zrcátko a prohlédla si zuby. Jako dezert byl nějaký ovocný koláč posypaný ořechy, pořád je ještě cítila v ústech. Jindy by se po obědě omluvila a zašla na chvíli do koupelny, ale čas hrál proti nim. „Jejda!“ vyjekla Dora. „Váš vlak!“ – a pak všichni ve spěchu vyrazili na nádraží. Jamesův otec řídil, James seděl vedle něj a Serena s Dorou se uvelebily na zadním sedadle, aby si „holky mohly pěkně v klidu pokecat“, jak to vyjádřila Dora. Tehdy také řekla to o Serenině setkání s Jamesovými sestrami. „Povězte mi,“ zeptala se také, „kolik máte sourozenců, drahoušku?“

„Jen jednoho bratra,“ odpověděla Serena. „Ale byl už skoro dospělý, když jsem se narodila. Vždycky jsem si přála mít sestry.“ Pak zčervenala, protože to mohlo vyznít, jako by mluvila o přivdání se do Jamesovy rodiny nebo něco podobného.

Dora se na ni chlácholivě usmála a poplácala ji po ruce.

Serena to ale myslela doslova. Vyrůstala uvelebená v domku svých rodičů a záviděla svým spolužákům se spoustou příbuzných, jak se všichni motali v jejich domácnostech a pokřikovali, smáli se a bojovali o prostor a pozornost. Někteří měli dokonce i nevlastní sourozence, macechy a nevlastní otce, takže mohli přebírat a vybírat si mezi nimi a ignorovat je, když něco nefungovalo, jako když boháči vyhazují jídlo, kterému nic není, zatímco hladovějící jen toužebně přihlížejí.

No, musíš počkat, říkávala si. Počkej si, dokud neuvidíš, jaká bude tvoje budoucí rodina!

Vlak do Baltimoru měl podle tabule pět minut zpoždění. Což nejspíš znamenalo patnáct. A pořád ještě nebylo uvedené číslo nástupiště. Serena se otočila, aby se podívala po Jamesovi. A už ho uviděla, díkybohu, kráčel k ní s kelímkem v ruce. A vedle něj, v těsném závěsu, byl ten muž, o kterém si myslela, že je možná její bratranec. Serena zamrkala.

„Koukej, na koho jsem narazil!“ prohodil James, když k ní došel.

„Sereno?“ pronesl muž.

„Nicholasi?“

„No teda, ahoj!“ pozdravil ji a natáhl k ní ruku, ale pak si to rozmyslel, naklonil se a nemotorně ji objal. Voněl jako čerstvě vyžehlená bavlna.

„Co tady děláš?“ zeptala se ho.

„Čekám na vlak do New Yorku.“

„Aha.“

„Zítra ráno tam mám schůzku.“

„Aha, chápu,“ odpověděla. Předpokládala, že myslí pracovní schůzku. Netušila, čím se živí. Zeptala se: „Jak se mají vaši?“

„Jsou v pohodě. No, stárnou, samozřejmě. Táta možná bude muset na operaci kyčelního kloubu.“

„To je mi líto,“ vzdychla.

„Víš, co jsem udělal?“ ozval se James a mírně se zhoupl z pat na špičky nohou. „Všimnul jsem si, že stojí u trafiky, a tak jsem se zastavil kousek od něj a tiše jsem řekl: ‚Nicholasi?‘“ Zdál se spokojený sám se sebou.

„Nejdřív jsem si myslel, že se mi jenom něco zdá,“ přidal se Nicholas. „Tak jsem se jen trochu kouknul stranou, neotočil jsem hlavu…“

„Když řekneš jméno té osoby, většinou ho dotyčný rychle zachytí,“ vysvětloval James. „Nejspíš bys mě neslyšel, kdybych řekl třeba: ‚Richarde.‘“

„Moje máma měla taky problémy s kyčlí,“ pronesla Serena k Nicholasovi. „Možná je to genetické.“

„Tvoje máma je… Alice?“

„Ne, Lily.“

„Aha, jasně. Promiň. Ale vedle tebe jsem seděl na pohřbu dědečka Garretta, aspoň myslím.“

„Ne, to byla Candle.“

„Já mám sestřenici, která se jmenuje Candle?“

„To si děláte srandu!“ ozval se James nevěřícně.

„Jmenuje se Kendall, abych to uvedla na pravou míru,“ nevšímala si ho Serena. „Jen nedokázala vyslovit svoje jméno, když se učila mluvit.“

„Ale ty jsi tam byla taky, ne?“ ptal se Nicholas.

„Na pohřbu? Jo, jasně.“

Serena tam byla, ale bylo jí tehdy dvanáct let. A kolik bylo jemu? Asi něco přes dvacet, takže tenkrát žili v úplně jiných světech. Neodvážila se na něj ani promluvit. Prohlížela si ho z dálky, když se tenkrát po pohřbu všichni motali před pohřebním ústavem – ten jeho uzavřený výraz a světle šedé oči. Ty měl po své matce, Gretě, odměřené pokulhávající ženě s cizím přízvukem, nebo aspoň nebaltimorským přízvukem. Serena si ty oči moc dobře pamatovala.

„Měli jsme po obřadu jít se všemi na oběd,“ pokračoval Nicholas. „Jenže táta se potřeboval vrátit na školní hru.“

„Když mluvíme o návratu…,“ přerušil je James a ukázal prstem k tabuli nad nimi. „Měli bychom jít k nástupišti číslo pět.“

„Jo, dobře. No, radši bysme měli jít,“ podívala se Serena na Nicholase. „Jsem moc ráda, že jsme na sebe narazili!“

„Také jsem tě rád viděl,“ odpověděl a usmál se na ně, pak zvedl dlaň k Jamesovi na rozloučenou a otočil se k odchodu.

„Pozdravuj svou rodinu, ano?“ zavolala za ním.

„Budu!“

Serena s Jamesem se za ním chvilku dívali, ačkoli u brány k nástupišti 5 už se začínala tvořit fronta.

„Musím říct,“ poznamenal James konečně, „že vy teda dodáváte zcela nový význam pojmu ‚druhé koleno‘.“

Jak se ukázalo, jejich vlak nebyl moc plný. Snadno našli dvě místa vedle sebe – Serena seděla u okna, James do uličky. James si vyklopil stolek a postavil na něj kelímek.

„Dáš si teď limonádu?“ zeptal se. „Myslím, že jídelní vůz už je otevřený.“

„Ne, díky, nic mi nechybí.“

Sledovala ostatní cestující procházející uličkou – žena před sebou postrkovala dvě loudající se děti, jiná se snažila zvednout kufr na polici nad hlavou. Nedařilo se jí to, James se zvedl a nabídl jí pomoc.

„Je ti podobný, tak trochu,“ poznamenal, když si zase sedal, „ale nikdy by mě to nenapadlo, kdybych ho zahlédl v davu.“

„Cože? Aha, Nicholas,“ řekla Serena.

„Ty máš asi desítky bratranců a sestřenic, co?“

„Ne, jenom… hmmm… pět,“ odpověděla poté, co je v duchu spočítala. „Všechny z Garrettovic strany. Můj táta je jedináček.“

„Já jich mám jedenáct.“

„No, to máš štěstí,“ usmála se škádlivě.

„Ale i tak bych je všechny poznal, kdybych na ně narazil na nádraží.“

„Jo, ale my jsme všichni tak rozstrkaní,“ namítla. „Strejda David žije tady ve Filadelfii. Teta Alice až v Baltimore County…“

„No, to je teda lán cesty!“ poznamenal James a dloubnul ji do žeber.

„Chtěla jsem tím říct, že se vídáme jenom na svatbách a pohřbech a tak,“ vysvětlovala. Odmlčela se, přemýšlela nad tím. „A to ani ne všichni. Nevím proč vlastně.“

„Třeba je v minulosti vaší rodiny nějaké temné tajemství,“ nadhodil James.

„Jasně.“

„Třeba je tvůj strejda republikán. Nebo tvoje teta patří do nějaké sekty.“

„Přestaň,“ rozesmála se Serena.

Líbilo se jí sedět tak těsně vedle něj – opěrka mezi nimi byla zvednutá, takže se jejich těla dotýkala. Chodili spolu už šest měsíců, ale James jí pořád připadal úžasně nový a nebrala ho jako jistého.

Vlak sebou škubl, jak se rozjížděl, a poslední z cestujících se spěšně usazovali. „Dobré odpoledne,“ ozval se z reproduktorů hlas průvodčího. „Vítáme vás ve vlaku číslo…“ Serena vytáhla z batohu svůj lístek. Za oknem pomalu mizelo potemnělé nástupiště a pak se vynořili do denního světla, nabrali rychlost, míjeli rozpadající se betonové budovy, počmárané graffiti, které vypadalo, jako by někdo křičel.

„Tak co si myslíš o našich?“ zeptal se James.

„Moc se mi líběj! Opravdu moc.“ Na chvíli se odmlčela. „Myslíš, že mě mají rádi?“ zeptala se konečně.

„Jasně že mají! Jak by ne?“

Ta odpověď ji neuspokojila tolik, jak by si přála. Po chvíli se zeptala: „Co se jim na mně líbí?“

„Cože?“

„Myslím tím, říkali ti něco?“

„K tomu neměli příležitost. Ale poznám to.“

Následovalo delší ticho.

„Vy dva jste přistoupili ve Filadelfii?“ zeptal se průvodčí.

„Ano,“ odpověděl James. Sáhl po Serenině lístku a podal průvodčímu oba najednou.

„Máma si s tím obědem dala fakt záležet,“ pokračoval James, když průvodčí odešel. „Kuře v téhle úpravě je její chlouba, podává ho jen při zvláštních příležitostech.“

„Bylo vynikající,“ přiznala Serena.

„A táta se mě v autě zeptal, jestli myslím, že se mnou nějakou dobu vydržíš.“

„Vydržím… aha.“

„Řekl jsem mu: ‚No, to prostě uvidíme, ne?‘“

Další šťouchnutí do žeber a poťouchlý postranní pohled.

Při dezertu Jamesova matka vytáhla rodinné album a ukázala Sereně Jamesovy fotky z dětství. (Byl tak roztomilý chlapeček!) James vrhal na Serenu omluvné grimasy, ale pak se sám sklonil nad albem, zvědavý na všechno, co se o něm říká.

„Až do puberty jedl jenom samé nezdravé věci,“ říkala jeho matka.

„To přeháníš,“ ohradil se James.

„Je div, že nedostal kurděje.“

„Teď vypadá docela zdravě,“ poznamenala Serena. Obě se na něj s Dorou podívaly a usmály se.

Vlak se hnal otevřenou krajinou zarostlou trsy žloutnoucího plevele a sem tam se povalovaly zrezlé dřezy, traktorové pneumatiky a modré igelitky s logy supermarketů – těch tu byla celá záplava. „Kdybys byl cizinec,“ prohodila Serena, „ocitl se tady a nastoupil do vlaku na jih, řekl bys: ‚Tohle je Amerika? Tohle je ta zaslíbená země?‘“

„Ty tak máš co říkat,“ opáčil James. „Připadá ti snad Baltimore jako krajina snů?“

„Ne, jen jsem myslela… Mluvila jsem o celé železniční trase,“ ohradila se Serena. „Celý Severovýchodní koridor.“

„Aha.“

„Nenapadlo mě, že je to soutěž,“ pokračovala žertovným tónem.

„No, já vím, jak nafrnění vy Baltimořani jste,“ pronesl James. „Vím, jak posuzujete lidi podle škol, do kterých chodili. A nakonec si vezmete někoho, s kým se znáte ze střední.“

Serena se okázale rozhlédla vlevo i vpravo. „Ty vidíš někoho z mojí střední, že by seděl vedle mě?“ zeptala se.

„V tuhle chvíli ne,“ připustil.

„No tak!“

Čekala, zvědavá, co bude, ale James už to nijak nerozvíjel, a tak cestovali dál mlčky.

Nějaká žena za nimi telefonovala, mluvila tichým, chlácholivým hlasem. „Tak co je s tebou?“ zaslechla Serena. A po krátké pauze: „No tak, miláčku. No, no, zlato. Pověz mi, co se děje. Poznám ti na hlase, že se něco děje.“

„Stačí se podívat na chudáka Nicholase,“ ozval se zničehonic James. „Jeho táta se odstěhoval z Baltimoru, a tak s nimi zbytek rodiny přestal mluvit.“

„Za to nemůžeme my!“ vyjela Serena. „To oni. To strejda David, vážně. Moje máma říká, že to nedokáže pochopit. Říká, že když byl malý, byl tak kamarádský! Teta Alice byla prý tak trochu morous, ale strejda David byl jako sluníčko, samá radost a smích. A podívej se na něj teď: odešel ještě před koncem pohřbu svého vlastního otce.“

Dědečkův pohřeb, Nicholas říkal: „Pohřeb dědečka Garretta.“ Jenže „dído“ nikdy nebyl dědeček! Jak by to mohl Nicholas nevědět?

„A pak ta tvoje teta,“ pokračoval James. „Ta se odstěhovala až do Baltimore County – ach, ne. Ach, ne. Už s ní nikdy nepromluvíme.“

„Nemluv hlouposti – mluvíme s ní pořád,“ namítala Serena a přeháněla jen trochu.

Nevěděla, proč se cítí tak zahnaná do úzkých. Nejspíš za to může ten stres, pomyslela si. Stres ze setkání s jeho rodiči.

Když o tom mluvili poprvé, napadlo je, že by jeli na víkend. James vykládal o tom, kde mají nejlepší filadelfské cheesesteaky, a zjišťoval, jestli by ráda šla do muzea. „Kabinet hrůz se ti bude moc líbit,“ dodal.

„Kabinet hrůz?“

„Tak moje rodina pojmenovala můj pokoj.“

„Aha.“

„Po všech stěnách plakáty Eagles. Pod postelí drobky od sendvičů, nastřádané od roku 1998.“

„Ale… nezůstaneme tam, že ne?“ ptala se.

„Nezůstaneme?“

„Chci říct… nebudeme v Kabinetu hrůz trávit noc?“

„Ale no tak. Dělám si legraci,“ zasmál se. „No, aspoň o těch drobkách. Máma to tam nejspíš pečlivě vyluxovala, když jsem se odstěhoval.“

„Ale já budu v pokoji pro hosty,“ pronesla a myslela to jako otázku.

„Ty chceš být v pokoji pro hosty?“

„No, ano.“

„Ty nechceš být se mnou v mém pokoji?“

„Ne před tvými rodiči.“

„Před mými…“ Zarazil se. „Koukej,“ odkašlal si, „zaručuju ti, že předpokládají, že spolu spíme. Ty si myslíš, že by je to nějak rozrušilo?“

„Je mi jedno, co předpokládají nebo ne. Prostě se mi nelíbí tohle tak zveřejňovat, když jim mám být poprvé představená.“

James se na ni chvíli díval.

„Mají přece pokoj pro hosty, ne?“ ujišťovala se Serena.

„No, ano.“

„Tak v čem je problém?“

„Jen to vypadá trochu… staromódně, popřát si dobrou noc na chodbě a rozejít se každý do jiného pokoje.“

„No, tak to je mi líto,“ odpověděla upjatě.

„Navíc mi budeš chybět! A máma s tátou z toho budou zmatení. ‚Dobrý bože,‘ řeknou si, ‚to tyhle děti nevědí nic o sexu?‘“

„Pst!“ sykla Serena, protože byli v knihovně, kde je mohl každý slyšet. Rozhlédla se kolem a pak se k němu naklonila přes stůl. „No tak pojedeme jen na neděli,“ dodala tišším hlasem.

„Jak to s tím souvisí?“

„Řekneme, že v sobotu máme nějakou práci, takže přijedeme v neděli, a protože mám v pondělí ráno přednášku, můžeme přijet jen na jeden den.“

„Ježíši, Sereno. Snažíš se mi říct, že pojedeme takovou dálku jen pro pár hodin? A to jen kvůli tomu, abychom předstírali, že vlastně nejsme zase tak moc pár?“

Ale nakonec to tak dopadlo. Serena si prosadila svou.

Věděla, že ho zklamala. Nejspíš si o ní myslel, že je pokrytec. Ale i tak cítila, že to bylo správné rozhodnutí.

Blížili se k Wilmingtonu. Roztroušené opuštěně působící domky postupně vystřídaly čistě bílé kancelářské budovy. Uličkou prošel průvodčí, sbíral útržky jízdenek z otvorů nad některými sedadly.

„A vezmi si to, co tvoje matka řekla o mém švagrovi,“ pronesl najednou James.

„Cože? O čem to mluvíš?“

„Tenkrát jak jsem k vám poprvé přišel na večeři, pamatuješ? Řekl jsem tvé matce, že jeden z mých švagrů pochází z Baltimoru, a ona řekla: ‚Vážně? A jak se jmenuje?‘ A já jsem odpověděl: ‚Jacob Rosenbaum, ale každý mu říká Jay.‘ A ona na to: ‚Ách, Rosenbaum: to bude nejspíš z Pikesville. Tam žije většina Židů.‘“

„No, máma trochu zaostává za dobou,“ vzdychla Serena.

James si ji změřil pohledem.

„Co?“ zeptala se. „Chceš snad říct, že je antisemitka?“

„Já jenom říkám, že Baltimořané rozdělují na my a oni, to je všechno.“

„To pořád ještě mluvíš o Baltimoru?“

„Jen to tak nadhazuju.“

„Rodina tvého švagra možná opravdu žije v Pikesville,“ vyjela Serena. „Ale možná taky žijí v Cedarcroftu, hned vedle mých rodičů. Není to tak, že by naše čtvrti byly nějak ohraničené nebo tak něco.“

„Ale jistě, já vím,“ pospíšil si James s odpovědí. „Chtěl jsem jenom říct, že lidi z Baltimoru rádi tak jako… kategorizují.“

„Lidské bytosti rády kategorizují,“ namítla Serena.

„No, dobře…“

„A co to řekla tvoje máma, když jsme odjížděli?“ zeptala se.

„Co?“

„Řekla: ‚Příště musíte přijet na víkend. Přijeďte na Velikonoce! To se všichni scházíme, uvidíte, jaké to je mít velkou rodinu!‘“

Aniž by to Serena měla v úmyslu, napodobila čilý tón upovídané hospodyňky, i když tak Dora ve skutečnosti vůbec nemluvila. A James to zaregistroval: krátce a ostře se na ni podíval. „Co je na tom špatného?“ zeptal se.

„Jen že mi to přišlo, jako by mě trochu kritizovala, to je všechno,“ odsekla. „Jako: ‚Chuděrka ubohá Serena. My máme opravdovou rodinu. Ty jsi ta chudinka, co rodinu jenom předstírá.‘“

„Ona neřekla opravdová rodina. Právě jsi mi sama pověděla, že řekla ‚velká rodina‘.“

Serena se nehádala, jen svěsila koutky úst.

„My máme velkou otevřenou rodinu, vy jste jen ubohá malá rodina“ – to Dora ve skutečnosti řekla, ale Serena se o tom nechtěla s Jamesem dohadovat.

Problém s otevřenými rodinami byl ten, že se občas dívají skrz prsty na rodiny, které nejsou tak otevřené.

Vlak zpomaloval. „Wilmington!“ ozvalo se z reproduktorů. „Dámy a pánové, buďte opatrní při vystupování a nezapomeňte dávat pozor na…“ Za Sereniným oknem připlulo do zorného pole sluncem ozářené nástupiště poseté cestujícími. Tvářili se tak natěšeně a nedočkavě, jako by nastoupit do tohoto vlaku bylo všechno, v co kdy doufali.

Serena si vzpomněla na dárek, který její rodiče dali Jamesovi k Vánocům. Přišel k nim na večeři den předtím, než odjel na svátky domů, a když se usadili ke stolu, ležela na jeho prázdném talíři plochá úzká krabička zabalená v dárkovém papíře. Serena se v duchu přikrčila, děsila se něčeho trapného. Prosím, ať to není něco příliš osobního, příliš… důvěrného!

Dokonce i James zrozpačitěl. „Pro mě?“ zeptal se. Ale když balíček otevřel, Serena si oddechla. Uvnitř byly zářivě oranžové ponožky. Nahoře byl černý proužek s nápisem „Baltimore Orioles“ a uprostřed kreslená postavička maskota baseballového týmu Orioles.

„Když teď bydlíš v Baltimoru,“ vysvětloval Serenin otec, „napadlo nás, že by ses měl podle toho i oblékat. Ale nechtěli jsme, abys kvůli tomu měl ve Filadelfii problémy, a tak jsme vybrali něco, co není vidět, dokud si tedy neohrneš nohavice.“

„To je velmi ohleduplné,“ odpověděl James, okamžitě si ponožky natáhl a promenoval se v nich bez bot po kuchyni, než se dali do jídla.

Netušil, že ve skutečnosti ani jeden ze Sereniných rodičů není sportovní fanoušek. Nejspíš by nedokázali uvést jméno jediného hráče Orioles – nebo týmu amerického fotbalu Ravens, když už o tom mluvíme. Snaha, kterou museli vložit do vymýšlení toho dárku pro Jamese, Sereně skoro lámala srdce.

James vedle ní zahalekal: „Hej.“

Neodpověděla.

„Hej, Reenie.“

„Co?“

„Začneme se teď hádat kvůli našim příbuzným?“

„Já se nehádám.“

Vlak cuknul a rozjel se zase dopředu. Uličkou kráčel muž s aktovkou, vypadal zmateně. Žena na sedadle za nimi konejšivým hlasem říkala: „Miláčku. Medvídku. Nadneseme to vedení v úterý. Slyšíš, co říkám?“

„Nedokážu uvěřit, že pořád ještě telefonuje,“ zamumlala Serena k Jamesovi.

Chvilku mu to trvalo, ale pak odpověděl. „Nedokážu uvěřit, že to je pracovní hovor,“ zamumlal nazpátek. „Napadlo by tě to?“

„Nikdy.“

„Nikdy mi nevykládej, že se ženy v práci chovají stejně jako muži.“

„No tak, nebuď takový sexista,“ napomenula ho se smíchem.

Sáhl po její ruce a propletl svoje prsty s jejími. „Přiznejme si to,“ vzdychl, „oba jsme byli ve stresu. Je to tak? Rodiče dokážou být tak vyčerpávající!“

„To mi povídej,“ přikývla.

Nějakou dobu jen společně mlčeli.

„Zaregistrovala jsi, co máma řekla o mých vousech?“ zeptal se najednou. „Když už mluvíme o kritice.“

„Co řekla?“

„Když ti ukazovala to album. Dostala se k části, kdy jsem byl na střední, a řekla: ‚Tady je James, když maturoval. Nevypadal hezky? To bylo, než si nechal narůst vousy.‘ Nemůže se přes ty moje vousy přenést. Nesnáší je.“

„No, je to matka,“ odpověděla Serena. „Matky vždycky nesnášejí vousy.“

„Když jsem poprvé přijel domů vousatý, v prváku na vysoké, táta mi nabídl dvacet babek, když se oholím. ‚I ty, Brute?‘ zeptal jsem se ho. ‚Co to má být?‘ A on odpověděl: ‚Osobně nemám nic proti vousům, ale tvoje matka říká, že by ráda viděla tvůj hezký obličej.‘ ‚Dobře,‘ řekl jsem, ‚tak ať se rozplývá nad mými starými fotkami, když chce vidět můj obličej.‘“

„No, na té maturitní fotce jsi vypadal hodně atraktivně,“ podotkla Serena.

„Ale nemyslíš si, že bych se měl oholit, že ne?“

„Ne, ne, mně se tvoje vousy líbí.“ Stiskla mu ruku. „Byla jsem ale ráda, že jsem viděla verzi před.“

„Proč?“

„No, teď vím, jak vypadá tvůj obličej.“

„Ty sis dělala starosti, jak vypadá můj obličej?“

„Ne starosti, ale… no, vždycky jsem si myslela, že kdybych, řekněme, dospěla a seznámila se s mužem, kterého bych si chtěla vzít, a on by náhodou měl vousy, požádala bych ho, jestli by mu nevadilo se před svatbou jednou oholit.“

„Oholit!“

„Jen jednou. Jen na dvě minutky, abych viděla jeho obličej, a pak by si zase mohl nechat narůst vousy.“

James pustil její ruku a odtáhl se, aby se na ni podíval.

„Co se děje?“

„A co kdyby odmítl?“ zeptal se. „Co kdyby řekl: ‚Tohle jsem já: chlápek s vousy. Ber, nebo nech být.‘“

„Jenže kdyby…,“ nedořekla.

„Jenže kdyby co?“ ptal se James.

„Kdyby… kdyby se ukázalo, že má třeba ošklivou bradu, nebo tak něco…“

Dál se na ni díval.

„No dobře, já nevím!“ vyhrkla. „Prostě bych jen chtěla vědět, do čeho jdu, to je všechno.“

„A kdyby měl ošklivou bradu, tak bys mu řekla: ‚Ach, promiň, ale myslím, že si tě nakonec nemůžu vzít.‘“

„Já neříkám, že bych si ho proto nevzala; říkám, že bych ráda šla do manželství informovaná, to je všechno. Věděla bych, na čem jsem.“

James zachmuřeně zíral na opěradlo sedadla před sebou. Nepokusil se vzít ji znovu za ruku.

„No tak, Jaaamesi,“ zacvrlikala Serena něžně.

Žádná odpověď.

„Jamesi?“

Otočil se tak prudce, jako by dospěl k nějakému rozhodnutí. „Od chvíle, kdy jsme začali plánovat tuhle cestu,“ začal, „jsi pořád jakoby stavěla nějaké zdi. Nastavovala limity. Nebudeme spát společně v jednom pokoji; musí to být v neděli… Byli jsme tam mizerné čtyři hodiny! V podstatě jsme strávili víc času na cestě než tam! A já rodiče nevídám moc často, víš? Nejsem jako ty, nebydlím ve stejném městě jako oni a prakticky ve stejné čtvrti, nezastavuju se tam pokaždé, když si potřebuju vyprat.“

„To ale přece není moje chyba!“

Pokračoval, jako by nic neřekla: „Víš, co jsem si myslel, když jsme jeli do Filadelfie? Myslel jsem, že až se seznámíš s mými rodiči, rozhodneš se, že bysme tam mohli přespat. Že řekneš, že bysme mohli jet časně ranním vlakem, takže bys stihla přednášku. Myslel jsem, že to řekneš, až poznáš, že jsou fajn.“

„Ale já jsem přece věděla, že jsou fajn, Jamesi. Jen jsem měla pocit – a kromě toho, vždyť jsem s sebou neměla ani kartáček na zuby! Nebo pyžamo!“

Ani to s ním nehnulo.

„Tak příště,“ slibovala po krátké odmlce.

„V pohodě,“ odpověděl a vytáhnul z kapsy mobil, aby zkontroloval zprávy.

Právě projížděli podél Chesapeake Bay – rozlehlá vodní plocha se matně leskla ve slunečních paprscích, tu a tam na kůlech trčících z vody bez hnutí seděli osamělí ptáci. Ten pohled v Sereně vyvolával melancholii. Téměř stesk po domově.

To všechno kvůli bratranci. Z toho setkání jako by se jí v hrudi usadil nějaký rozervaný pocit, jáma mezi dvěma částmi jejího světa. Na jedné straně Jamesova matka, tak blízká a důvěrná; na druhé straně Nicholas, osamocený uprostřed nádraží. Bylo to jako vzít skleněnou misku z horké trouby a ponořit ji do ledové vody; ten ostrý zvuk, když se rozsype.

„Mohli bysme někdy mít rodinný sraz?“ zeptala se Serena kdysi, ještě jako dítě.

A její matka odpověděla: „Hmmm? Sraz? Nejspíš bysme mohli. I když by to nebylo nic velkého.“

„Přišel by strejda David s rodinou?“

„Strejda David? No. Možná.“

V té odpovědi nebyl žádný příslib.

Co způsobí, že rodina nefunguje?

Možná je strýček David adoptovaný a zlobí se, že mu to nikdo neřekl. Nebo byl vyškrtnutý ze závěti, která zahrnovala obě jeho sestry. (Serena už jako malá četla hodně románů.) Nebo se nějaká rodinná hádka vymkla kontrole, padla příliš urážlivá poznámka, kterou někdo nemůže jen tak zapomenout. To se zdálo nejpravděpodobnější. Později si ani nemůžete vzpomenout, o co v té hádce vlastně šlo, ale víte, že nic už nemůže být jako dřív.

„Tak aspoň teta Alice by mohla přijet,“ zkoušela to Serena.

„Možná,“ odpověděla Lily. „I když znáš tetu Alici. Jak vždycky nesouhlasně pomlaskává nad vším, co řeknu.“

Serena to vzdala.

Uvědomila si, že i když se Garrettovi přece jen sejdou, nikdy jim to moc neklape.

Nepohnula se, jen sjela pohledem směrem k Jamesovi. Četl něco v mobilu. (Měl neuvěřitelnou schopnost číst v mobilu třeba i celé knihy.) Roztržitě si hryzal dolní ret.

Nejlepší Serenin kamarád na střední se jmenoval Marcellus Avery. Nebyla to láska, spíš vzájemná sociální pomoc. Marcellus měl nezvykle bílou pleť a hodně černé vlasy a všichni si dělali legraci z jeho jména. Serena měla trochu nadváhu, a ať se snažila sebevíc, nešel jí žádný míčový sport – baseball, tenis, fotbal, zkrátka nic –, a to ve škole, kde sport byl nejdůležitější.

Při obědě sedávali spolu a povídali si o tom, jak povrchní jsou jejich spolužáci, a o víkendech chodíval k nim domů a dívali se spolu na zahraniční filmy. Jednou sice položil ruku jakoby nedbale těsně vedle její, když seděli vedle sebe na pohovce. Neucukla, a tak se nahnul maloučko blíž a vtiskl jí na tvář něžný, plachý polibek. Ještě teď si pamatovala sametový pocit z chmýří nad jeho rtem. Ale nic víc se nestalo. Okamžitě se od sebe odtrhli a dál upřeně zírali na obrazovku a tím to skončilo.

Zvláštní bylo, že až teď si Serena uvědomila, jak moc byl krásný. Jeho hlava měla naprosto dokonalý tvar, jako hlava mramorové sochy, a z nějakého důvodu vždycky myslela na to, jak moc ho jeho matka nejspíš miluje. Napadlo ji, co asi teď dělá. Nejspíš po něm nějaká chňapla a vzala si ho – nějaká žena dost chytrá na to, aby pochopila jeho cenu. A Serena tady sedí vedle chlapce, který se nijak neliší od jejích spolužáků ze střední.

Dokázala myslet jen na to, kdy už tenhle vlak dojede do cíle, aby mohla být zase sama.

2

Garrettovi nebyli na společné dovolené až do roku 1959. Robin Garrett, Alicin otec, prohlásil, že si ji nemůžou dovolit. V počátcích také nechtěl svěřit obchod do rukou někoho jiného.

Byl to obchod dědečka Wellingtona, proto název Wellingtonovy instalatérské potřeby. Jen neochotně a s nedůvěrou jej dědeček Wellington předal do Robinovy péče po tom, co utrpěl první infarkt. Robin se tedy musel předvést, a tak pracoval šest dní v týdnu a každou sobotu nosil domů účetní knihy, aby se Alicina matka podívala, jestli mu něco neuniklo. Na rovinu je třeba přiznat, že nebyl rodilý obchodník. Byl vyučený instalatér; kupoval si potřebný materiál u Wellingtona prostě proto, aby viděl mladou Mercy Wellingtonovou za pultem. Mercy byla to nejhezčí stvořeníčko, jaké kdy viděl, vyprávěl svým dětem, všichni instalatéři v Baltimoru do ní byli zbláznění. Robin neměl nejmenší šanci. Ale zázraky se přece jen dějí, aspoň občas. Mercy říkala dětem, že se jí líbilo jeho gentlemanské chování.

Když pak dědeček Wellington zemřel a majitelem obchodu se stal Robin – nebo formálně Mercy, z právního hlediska, ale bylo to stejné –, byl k obchodu ještě připoutanější, cítil se ještě víc povinován dohlížet na všechno do posledního šroubku, a tak si dál nebral dovolenou. Až do doby, kdy najal svého zástupce, o kterém mluvil jako o „mladém Pickfordovi“. Byl to dobrosrdečný chlapík, který toho sice v hlavě moc neměl, ale o to byl pracovitější. Tehdy Mercy prohlásila: „Dobrá, Robine, teď si musím dupnout. Pojedeme na dovolenou.“

Léto 1959. Týden u jezera Deep Creek. Prostá chatička v řadě dalších chatiček, jen kousek od jezera. Ne přímo na břehu, protože Robin řekl, že to by bylo moc drahé, ale dost blízko.

V roce 1959 bylo Alici sedmnáct – příliš na to, aby v ní výprava někam s rodinou vyvolávala nějaké nadšení. Její sestře Lily bylo patnáct a byla bláznivě zamilovaná do Jumpa Watkinse, vynikajícího basketbalisty, který byl ve čtvrťáku na jejich střední. Nedokázala si představit, že by Jumpa opustila na celý týden, jak sama řekla. Zeptala se, jestli by Jump mohl jet k jezeru s nimi, ale Robin to odmítl. Ani se neobtěžoval s nějakým zdůvodněním, jen řekl: „Cože? Ne,“ a tím to skončilo.

Takže pokud jde o děvčata, tenhle výlet nebyl ničím, na co by se těšila. V jejich životech to přišlo moc pozdě. Pokud ale šlo o jejich bratra – inu, Davidovi bylo teprve sedm, naprosto dokonalý věk pro týden u jezera. Byl radostné dítě, nadšeně se vrhal do všeho nového a jiného. Od chvíle, kdy poprvé slyšel, že pojedou na dovolenou, začal odpočítávat dny na kalendáři a plánovat, co si vezme s sebou. Jezero si nejspíš představoval jako obrovskou vanu, protože si chystal plastové lodičky, dřevěnou plachetnici a plastového natahovacího potápěče. Mercy mu musela vysvětlit, že by mu tyhle hračky v tom množství vody uplavaly. „Koupím ti místo toho kyblík na písek a lopatku,“ slíbila mu. A tak napnul své síly jiným směrem a začal zpívat písničky o moři. „My Bonnie lies over the ocean…,“ zpíval pronikavým hláskem a svého panáčka kovboje přejmenoval na Bobby Shafto. (Svého kovboje neustále přejmenovával a pořád ještě si ho bral s sebou do postele na spaní, i když ho schovával do skříně, kdykoli k němu přišli na návštěvu kamarádi.) „Bobby Shafto’s gone to sea,“ zpíval a mával panáčkem nad hlavou ve vodorovné poloze, jako by plaval. „Silver buckles at his knee…“

Vyrazili v sobotu ráno, napřed se zastavili v psím hotelu, kde nechali svého psa Capa. Alice řídila. Řidičák získala teprve nedávno a pořád žadonila, aby mohla řídit, i když jejich otec to většinou zamítl, protože podle něj byla příliš „splašená“. Dnes to ale dovolil. Seděl vedle dcery na sedadle spolujezdce, upozorňoval ji na značky a zatáčky a protijedoucí auta, která samozřejmě viděla sama, „děkuju pěkně“. Vzadu seděli Mercy, David a Lily – David uprostřed, protože byl pořád ještě tak malý, že mu nevadil středový panel na podlaze.

Všichni byli plavovlasí, ale Mercy s Davidem měli zlatý odstín vlasů, růžovobílou a svěží pleť (takové plýtvání, pokud šlo o Davida), zatímco Robin a děvčata byli trochu tmavší. Všichni měli modré oči a byli spíš menšího vzrůstu, dokonce i Robin. Alice věděla, že ho to mrzí, protože si občas všimla, že když jedná v obchodě s vyššími muži, narovnává ramena a natahuje krk víc než obvykle. Vždycky ji to rozesmutnilo, i když předpokládala, že si otec neuvědomuje, že to dělá.