Martin Griffin

DRUHÝ NEZNÁMÝ

THE SECOND STRANGER

Copyright © 2023 by Martin Griffin.

First published in the United Kingdom in the English language in 2023 by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group.

Translation © Václav Procházka, 2023

ISBN 978-80-242-9180-2

( 1 )

Protože tenhle večer měl být pro mě mezníkem, nalila jsem si do plastového kelímku víno a chvíli pozorovala bouřku.

Bylo tři čtvrtě na sedm. Před osmadvaceti dny jsem dala výpověď – a dnes nastala moje poslední noční směna. Opřela jsem se o zasněženou balustrádu balkonu a snila o příštím ránu – o tom, že si sbalím pár věcí, odvezu svůj nissan do Aberdeenu a předám ho kupci z eBaye. Až ho prodám, odjedu s hotovostí v peněžence na letiště. Moje letadlo odlétá v jedenáct. Poslední chvíle na Heathrow, odtud do Madridu a pak směr Santiago de Chile, kde budu už zítra večer. Zítra večer.

Z té fantastické příležitosti všeho se zbavit a od všeho utéct, o jaké jsem snila patnáct let, se mi zatočila hlava. Upíjela jsem víno s pocitem, že podobné úvahy jsou čirým bláznovstvím. Moje poslední noc v hotelu Mackinnon. Byla to šance říci sbohem svému starému já a zmizet za hranice jako nový člověk. I když moje očekávání, odpovídající věku ženy něco málo přes třicet, se nenaplnila – neudělala jsem žádnou kariéru, neměla jsem stálý domov a po dnešní noci ani práci –, připadala mi moje poslední šichta jako začátek něčeho nového. Všichni zaměstnanci hotelu obývali podkrovní pokoje s balkonem. Zbylé kolegyně postupně odjely na dovolenou, takže jsem teď zůstala ve třetím patře jedinou nájemnicí. Vzhledem k tomu, jak jsem dosud žila, mi připadalo docela příhodné, že jsem tuhle výjimečnou příležitost prožívala o samotě – žena v zimníku a čepici, choulící se ve sněhové vánici.

Víno bylo levné – jedno z těch, jaká často najdete v hotelových minibarech –, ale chutnalo docela dobře. Naposledy jsem se rozhlédla po okolí hotelu. V letních dnech byl z mého bytu krásný výhled, ale začátkem února to neplatilo. Břidlicově zbarvené jezero Alder bylo zamrzlé, vklíněné mezi dvě hory – Bray Crag na vzdáleném břehu, pokrytou sněhem a divoce vyhlížející, a Farigaig, jejíž vrchol se vzpínal na opačné straně nad hotelem. Dnes večer připomínala nanejvýš siluetu na průsvitném papíře, i když její strmé, zalesněné úbočí dosahovalo až k hotelovému plotu. Pohled na jezero, hory a vzdálenou věznici – to byl můj život posledních osmnáct měsíců. Přestože skoro celou věznici Porterfell zakrýval borovicový porost na úpatí Farigaigu, světla v areálu jasně zářila pod navátým sněhem a vidět byla i severní strážní věž. Pozvedla jsem kelímek směrem k věznici, abych naposledy mlčky připila Cameronovi. Upila jsem vína a vychutnala si příjemné teplo alkoholu.

Nespouštěla jsem to místo z očí, dokud jsem nezaslechla kvílení houkačky.

Ten zvuk jsem důvěrně znala. Kdykoli se v přeplněném a zastaralém Porterfellu vyskytly potíže – což se stávalo často –, jejich prvním příznakem byly kvílející sirény a blýskající světla. Pocítila jsem nenadálý nával vzpomínek. Musela jsem odložit kelímek a několikrát se zhluboka nadechnout, abych zklidnila tep. Před rokem mi vzpoura ve vězení zabila bratra. Začala stejným zvukem sirén. Vzdálenou cihelnu tehdy zachvátil požár, vítr nesl ozvěnou hukot rozvášněného davu a do noci znělo dunění motorů vozů vězeňské služby, projíždějících po horské silnici. Zprvu jsem nevěděla, že je Cameron mrtvý. Příbuzní se o tom dozvěděli až později. Ve rvačce pětapadesáti vězňů bylo sotva možné ukázat prstem na konkrétního vraha, a protože úmyslné zabití bylo těžko prokazatelné, označili Cameronovu smrt za nešťastnou náhodu. Bratr byl mrtvý a jeho smrt zůstala nepotrestána. A já, třiatřicetiletá žena, jsem trčela na noční směně v hotelu na Skotské vysočině a přemýšlela o místě, kde jsem ho ztratila.

Dívala jsem se na vzdálené budovy a naslouchala houkání sirény. Přes sněhové příkrovy nad jezerem jsem občas zahlédla mihotavé světlo. Z otevřených bran vězení právě vyjížděla tři vozidla – dvě auta doprovázející po obou stranách dodávku, která vypadala jako vůz pro přepravu vězňů se zvýšenou ostrahou. To by mohlo vysvětlovat nastalý rozruch. Pokus vězně o útěk a násilí, které vypuklo při zoufalém vyřizování účtů. Siréna dál přerývaně ječela a já sledovala, jak konvoj odbočuje doleva a míří po horské silnici mým směrem. Myslela jsem na řidiče a svou zítřejší dvouhodinovou cestu. Měla bych sice výhodu denního světla, ale za poslední týden napadla spousta sněhu a klesající teplota změnila závěje v haldy, připomínající bizarní skulptury. Vítr změnil směr a meteorologové vydali varování před frontou proudící od Sibiře. Přišla bouře Ezra, která s sebou přinesla nový sníh, zatímco ten starý proměnila v led. Jízda autem v noci, jakou byla tahle, se jevila jako čiré bláznovství. Ráno bude jistě moudřejší večera.

Vše skončí za dvanáct hodin. V sedm Mitchell, můj kolega z denní směny, zaparkuje svůj Fiat 500 před recepcí a vyběhne po asfaltu ve sportovních botách a hotelové livreji. Během čtvrt hodiny mu předám službu – naposledy ho seznámím s tím, co je nového, složím zavazadla do kufru svého auta a konečně vyrazím.

Vrátila jsem se do svého pokoje, zavřela za sebou a krátce jsem se ohřála u radiátoru, než jsem si sundala kabát a oblékla se do práce. Pod blůzu jsem si natáhla vestu, aby mi bylo tepleji, navlékla si kalhotový kostým, zapnula sako a sundala plastovou, zlatě orámovanou kartičku se jmenovkou Remie Yorkeová, na které byl vyražen nápis: Jak vám mohu pomoci? Poslední dva hoteloví hosté mě znali jménem, a tak jsem kartičku nechala ležet na nočním stolku spolu s několika věcmi, které jsem si ještě nestačila sbalit – míček na pozemní hokej, průvodce po Chile a Velikonočním ostrově a španělský slovník. Zamkla jsem za sebou a vydala se chodbou ve třetím patře kolem prázdných pokojů ke starému služebnímu schodišti. Vězeňské sirény konečně umlkly; jediný zvuk, který jsem slyšela, bylo vrzání hotelových stěn pod poryvy sílícího větru.

Mackinnon má šestnáct pokojů pro hosty v honosné viktoriánské rezidenci v údolí pod horou Farigaig, pyšní se lomenou střechou s věžovými okny a dvěma věžičkami, které se vypínají nad podsaditými komíny. Hosté mohou obdivovat kulatou věž s hodinami, geometricky uspořádané zahrady a vistárie u vchodu. Před osmnácti měsíci jsem vzala místo noční recepční, protože jsem prostě potřebovala práci někde, odkud by se dalo do vězeňské cely mého bratra Camerona dojet autem. To, že jsem na břehu jezera objevila tuhle vzácnost, bylo jednou z mála dobrých zpráv ve světě plném těch špatných. Zpočátku jsem doufala, že si to místo zamiluju – byt v Leith jsem vždycky pokládala jen za dočasný. Přestože jsem ho nenavštěvovala často, když se máma s tátou rozešli a prodali rodinný dům v Northumberlandu, cítila jsem se jako vyděděná. Snad proto se mi zdálo, že těch prvních pár měsíců v Mackinnonu by mohlo znamenat nový začátek. Občas jsem si dopřála trochu odpočinku, a párkrát jsem se dokonce ráno probudila svěží. Poté co ve vězení Porterfell došlo k násilnostem, při kterých přišel Cameron o život, jsem byla nucena vrátit se ke svému předchozímu životu, který spočíval v nepřetržité a únavné ostražitosti. Už jen chvíli a tyto dny budou konečně minulostí. Za šestnáct hodin budu v letadle.

V přízemí jsem obhlédla recepci a vydala se hlavní chodbou k baru. Před zahradním pokojem stály na stráži vysoké stojací hodiny. Kuchyň byla dosud cítit pečenou zvěřinou a česnekem, přestože personál strávil celé odpoledne leštěním pracovních stolů a zamrazováním přebytků na zimu. Naproti ní, na straně obrácené k jezeru, stál bar. Jako noční recepční jsem odpovídala za jeho chod až do posledních objednávek hostů. Tahle práce mě bavila. Oheň v krbu vysoko plápolal, polena byla pečlivě naskládaná na hromadu a kožená křesla příjemně hřála.

Ráda bych to místo měla jen pro sebe, i když našimi jedinými únorovými zákazníky byli zaměstnanci věznice, kteří se tu cestou domů stavovali na drink. Těšila jsem se na trochu samoty, ale čekalo mě zklamání. U pípy stála postava. Byl to Jaival Parik – Jai –, jeden ze dvou našich hotelových hostů, muž po třicítce ve sportovním saku, navlečeném přes kašmírový svetr. Vlasy měl sčesané do culíku, na očích brýle se silnými obroučkami a na uších bezdrátová sluchátka. Byl v baru i včera večer, kdy jsme se jeden druhému představili. Seděl zády k poloprázdnému salonku, pročítal e-maily a z obří číše upíjel malbec. Očividně si ho vychutnával. Prohodili jsme pár slov o jihoamerických červených vínech. Nevěděla jsem o nich nic, ale když jsem se zmínila o Santiagu, doporučil mi návštěvu tamních vinic. Povídali jsme si o pěších túrách na Farigaig, vyjížďkách na horských kolech a samozřejmě o tom, o čem mluvili všichni – o sněhové bouři Ezra.

„Poslední večer!“ rozzářil se, sotva jsem vešla. „Chtěl jsem vám koupit na oslavu drink, ale nejspíš jste ve službě.“ Usmála jsem se a obešla jsem bar. Objednal si další malbec a dál něco ťukal na telefonu.

„Měl jste úspěšný den?“ zeptala jsem se, když jsem mu nalévala víno.

Pokýval hlavou směrem k francouzským oknům na konci baru, která byla kvůli počasí zavřená. „Trochu omezený,“ řekl s úsměvem. „Začínám litovat, že jsem zvolil zrovna tuhle dobu.“

Věděla jsem přesně, co tím myslí. Vzpomněla jsem si na letiště a chtělo se mi téměř vykřiknout, jak mi to najednou připadalo kruté. „Jsem si jistá, že se ještě projdete,“ řekla jsem.

Upil vína a zavířil tekutinou ve sklenici. „Doufejme,“ opáčil. „Co vás přivedlo do tohohle zapadákova? Máte tu rodinu?“

Pomyslela jsem na Camerona a na Porterfell. „Nejspíš mě přestalo bavit město,“ pronesla jsem.

„Vím, co máte na mysli. Hory Cairngorms jsou majestátní – pokud na ně vidíte přes sníh.“ Oba jsme se zasmáli. Uklidila jsem bar a on pokračoval: „Nepřipadá vám to tu moc mrtvé? Žádné obchody, žádný internet.“

Nesouhlasně jsem pokrčila rameny. „Je tu krásně. A internet nefunguje jen kvůli počasí.“

Ukázal na svůj telefon. „Potřeboval bych se připojit,“ řekl. „Musím vyřídit pár věcí. Viděla jste aktuální předpověď počasí?“

Naposledy jsem ji viděla během dne, kdy padla zmínka o možných lavinách, což přimělo správce areálu nahlédnout do map Skotské lavinové informační služby. Oblast mezi Montrose a Inverness byla riziková každý rok a Mackinnon stál přímo v jejím středu. Každý večer jsem sledovala předpověď na pět dní dopředu. Ta poslední byla o bouři Ezra, která však měla po půlnoci ustat. Hlavní silnice na východ odsud byly údajně dobře posypané. Neustále jsem si říkala, že existuje velká šance, že zítřejší cesta na letiště bude bezpečná.

„Ve zprávách jedna bude,“ připomněla jsem.

„Pokud bude televize ještě fungovat,“ zavtipkoval Jai. Vstal, přešel sál a pustil ji. Cestou se dlaní otřel o svůj mobil, který se rozsvítil. Od chvíle, kdy se zvedl ze židle, mu nevěnoval pozornost. Mě však bledé světlo telefonu upoutalo. Cítila jsem, jak pomalu ztrácím klid. Uviděla jsem časomíru a červenou linku zvukového záznamníku, jak se odvíjí vpřed.

Jai si náš rozhovor nahrával.

Zírala jsem před sebe se zatajeným dechem. Muži si v hotelových barech ženy běžně nenahrávají. Dávala jsem si dohromady, co jsem o Jaiovi doposud zjistila. Když mi časně ráno skončila směna, viděla jsem ho, jak popíjí v jídelně kávu s batohem u nohou, čepicí New York Yankees a mapou Cullodenu a okolí, složenou v ochranném obalu. Vypadal jako mladší, hipsterštější verze běžného turisty nebo pozorovatele ptáků; nic neobvyklého. Měla jsem sucho v krku a musela polknout. Určitě spustil nahrávání omylem. Chyba, nejspíš. Zatímco se vracel od televize, odešla jsem vyleštit sklenice. Viděla jsem, jak otočil telefon displejem dolů a položil ho na bar.

„Zítřek nevypadá dobře,“ oznámil a promnul si palcem a ukazováčkem vousy. „Nejvyšší možný stupeň výstrahy. Další husté sněžení a silný vítr ještě nejméně pět hodin.“

Usmála jsem se a snažila se mluvit klidně. „Ráno si konečně budete moci protáhnout nohy,“ řekla jsem. „Podél břehu jezera vede stezka, bude to krásná procházka, až se bouře přežene.“

„Jo, díval jsem se do mapy.“ Hvízdl. „Je to pěkná dálka. A až do Braemaru tam prakticky nic není. Kromě vězení.“

A bylo to tady. Zmínka o Porterfellu. Pocítila jsem silnou úzkost. Jde o Camerona, napadlo mě.

Bratr se narodil, když mi bylo sedm. Když byl malý, všichni čtyři jsme byli šťastní – jako správná rodina. Ale po Camových problémech ve škole a jeho prvním zatčení ve čtrnácti letech – za držení omamných látek s úmyslem distribuce – zvolil otec jednoduchou strategii a vydědil ho. Cameron reagoval tím, že svůj trestní rejstřík ještě rozšířil. Stal se černou ovcí rodiny, někým, kdo kazí její dobré jméno, problematickým teenagerem, který se vydal na dráhu zločinu. Táta rezignoval, máma se zhroutila. To znamenalo, že poté, co Cameron skončil za katrem, jsem to byla já, kdo obětoval kariéru, odstěhoval se z Edinburghu, spolupracoval s právníkem na odvolání a třikrát měsíčně ho ve vězení navštěvoval.

A pak bratra zabili. I když násilí ve vězení bylo něčím příliš běžným na to, aby se o něm psalo v celostátním tisku, po Camově smrti začala média věnovat případu pozornost; když přijela místní novinářka, aby se mnou udělala rozhovor, odmítla jsem. Zaměstnanci recepce dostali pokyny pro případ, kdyby jim někdo kvůli mně volal, a několikrát se jimi dokonce museli řídit. To všechno se stalo před rokem, od té doby byl klid.

Až do chvíle, kdy si mě jeden muž na baru začal nahrávat během hovoru o Porterfellu. Právě jsem se snažila obrnit proti jeho dalším otázkám, když se stalo něco velmi zvláštního.

Na recepci se rozezněl bzučák.

Bylo to zcela nečekané. Vývěsní tabule na kraji příjezdové cesty oznamovala kolemjdoucím, že máme zavřeno, a na webových stránkách bylo jasně uvedeno, že dokud na jaře znovu neotevřeme, hosty nepřijímáme. Až do rána jsem byla jediným zaměstnancem hotelu. Poslala bych pryč kohokoli, kdo by přišel. Omluvila jsem se a opustila Jaie, skloněného nad svým drinkem.

Cestou do recepce jsem prošla kolem vozíku se zakrývacími fóliemi a plechovkami od barev, který tu byl připraven pro malíře, a necítila jsem strach. Nepřipouštěla jsem si žádné nebezpečí. Vlastně jsem vnímala úlevu, že jsem se vyhnula hovoru s Jaiem. Ten pocit trval i poté, co jsem usedla za přepážku.

S odstupem času mi taková bohorovnost připadá absurdní.

( 2 )

„Hotel Mackinnon,“ ohlásila jsem do sluchátka. „Bohužel, je mimo sezonu a nepřijímáme hosty. Mohu vám nějak pomoci?“

Žádná odpověď, jen ticho. Venku byla už několik hodin tma. Vnitřní světlo se odráželo od oken haly, sahajících od podlahy až po strop. Jejich sklo bylo temné jako hladina jezera. Těsně za okny jsem rozeznala záblesky vířícího sněhu. Ať už byl venku kdokoli, musel mě dobře vidět, zatímco já byla naprosto oslepená. Naštěstí jsem zamkla otáčivé dveře.

Stiskla jsem tlačítko hotelového telefonu a zkusila to znovu. „Haló, hotel Mackinnon. Bohužel, je mimo sezonu a nepřijímáme rezervace. Jak vám mohu pomoci?“

Opět nic. Něco mě na té tmě a tichu znervózňovalo. Cestou ke dveřím jsem se to snažila nebrat na vědomí. Zdálky se sklo zdálo neprůhledné, zblízka jsem však přes něj dokázala rozeznávat jednotlivé kontury. Tmou probleskovala kruhová kašna s fontánou. Zahlédla jsem obrys letitého modřínu, údajně staršího než dvě století. Jeho základ tvořila spleť seschlých kořenů a kmen připomínal mapu záhybů a rozsedlin. Ve svých nejlepších letech byl vysoký přes šedesát metrů, ale jeho vršek před několika léty vážně poškodila bouřka a po sporu s radnicí o památkové ochraně strom s chirurgickou přesností ořezali, takže teď dosahoval sotva do výšky hotelu. Zírala jsem před sebe. Nahoře na příjezdové cestě jsem mezi černými obrysy stromů rozeznala garáže pro hotelové hosty, které byly přes zimu zavřené. Za nimi byla jen tma a siluety borovic, jež jako by tu stály na stráži.

Udělala jsem ještě pár kroků doleva i doprava. Uvažovala jsem, jak asi musím působit na návštěvníka – žena v kostýmu, s černými vlasy staženými dozadu a vyděšeným výrazem v obličeji. Takový pohled na sebe samu se mi příliš nelíbil, a tak jsem se vrátila do recepce. Napadlo mě, že by mi třeba pomohlo, kdybych předstírala telefonát. Zvedla jsem sluchátko, sevřela ho mezi ramenem a tváří a dělala, že vyťukávám číslo. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že venkovní linka nefunguje. I když vnitřní vedení, zapojené v padesátých letech poté, co byly zrušeny zvonky, bylo uzavřeným okruhem, odolným proti povětrnostním vlivům, Mitchell mě varoval, že za špatného počasí venkovní spojení vypadává. Ticho na druhém konci telefonu mě děsilo a zcela pohltilo. Najednou mi přišla lákavější představa stát za barem a snažit se střežit svá tajemství před Jaiem.

Na recepci se znovu ozval bzučák. Leknutím jsem nadskočila. Stiskla jsem blikající tlačítko hotelového telefonu a zvedla sluchátko. „Hotel Mackinnon. Jak vám mohu pomoci?“

Udýchaný hlas oznámil: „Tady policie.“ Měl místní přízvuk. „Potřebuju dovnitř.“

Podívala jsem se přes sklo, odrážející světlo jako kaluž sluneční paprsky. Stála tam mužská postava, ramenem se opírala o rám otáčivých dveří a nakláněla se dovnitř. I když byla tma, rozeznala jsem zateplenou zimní bundu s límcem vyhrnutým proti větru.

„Měl jsem na horské silnici nehodu,“ oznámil muž. Na okamžik se odmlčel a ztěžka se nadechl, jako kdyby ho něco bolelo. „Rozbila se mi vysílačka. Potřebuji použít váš telefon.“

Moje myšlenky přeřadily na vyšší rychlostní stupeň a rozběhly se naplno. „Budu vás muset požádat o průkaz. Takový je hotelový postup.“ Uvažovala jsem o telefonních linkách. Pokud dosud fungoval záložní zdroj, třeba by se podařilo zachytit mobilní signál z některého z horních pokojů, nicméně pravděpodobnější se jevila možnost, že policista bude mít smůlu.

„Gaines,“ oznámil hlas a postava přitiskla služební průkaz na sklo. „Strážník Gaines, číslo 4256, skotská policie.“ Muž se pootočil a mně došlo, že se opírá o jednu nohu, zatímco druhou nadlehčuje. Byl zraněný.

„Dejte mi chvilku.“

Přešla jsem halu a odemkla. V otáčivých dveřích vypadaly jeho černé kontury jako silueta zvířete zavřeného v jatečním kotci. Sotva se ocitl uvnitř, opět se proměnil v člověka. Měřil něco přes metr osmdesát a měl široká ramena, vtěsnaná pod policejní bundu. Na pravém koleni mu z kalhot čouhal natržený cíp látky, odhalující poraněnou kůži. Jeho ošlehaná tvář svědčila o věku něco přes čtyřicet.

„Díky,“ řekl. Belhavým krokem mě minul a obešel recepci. Byl cítit benzinem.

Následovala jsem ho. „Jste zraněný,“ pronesla jsem s pocitem znepokojení. „Nemám přinést obvazy? Nějakou dezinfekci?“

Nevěnoval mi pozornost. Zkontroloval telefony, a když uslyšel ticho na druhém konci, zamračil se a rozhlédl se halou. Na koberci se za ním rozpouštěly sněhové stopy, které nanesl dovnitř, když vešel. „Musíte zamknout.“ Přikývla jsem, vrátila se do recepce k otočným dveřím a zamkla je.

„Váš telefon nefunguje,“ oznámil, sotva jsem se vrátila.

„Linky jsou přerušené,“ sdělila jsem mu. „Občas se dá chytit mobilní signál ze třetího patra. Co se děje?“

Policista začal obhlížet halu. Zvažoval míru rizika a bezpečnosti, zorná pole a místa, kudy se lze dostat dovnitř. „Můžeme zhasnout tahle světla?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla jsem. „Proč?“

„Kolik tu bydlí hostů?“

„Jen dva. A já.“

„A vy jste?“

Vzpomněla jsem si, že jsem se rozhodla nechat dnes večer služební kartičku na pokoji. „Remie Yorkeová.“

„Žádní jiní návštěvníci tu dnes večer nejsou, slečno Yorkeová?“ Zavrtěla jsem hlavou. Jeho příkrý a naléhavý hlas mě zcela ochromil. „Můžete prosím zhasnout? Zvenku to tu připomíná vánoční trh.“

„O to právě jde,“ řekla jsem ve snaze odlehčit situaci. Svraštil čelo a nasadil výraz, který jsem znala z trpkých zkušeností s policisty v situacích, kdy se chystají sdělit špatné zprávy. „Jistěže můžu zhasnout,“ ujistila jsem ho. „Co se děje?“

„Mám důvodné podezření, že tu máme uprchlíka.“

Vzpomněla jsem si na kvílení sirén z Porterfellu a žaludek se mi sevřel obavami. „Cože?“

Policista Gaines – jak se představil – se narovnal a dal ruce v bok. Znovu jsem si ho prohlédla. Bílá zapraná košile s tuhým límečkem, polyesterová kravata. Světlé, podél čelistí prošedivělé vousy. Těžký kožený opasek přes velké břicho. Prázdné pouzdro na pistoli, stejně jako kapsy u neprůstřelné vesty – neměl v nich pepřový sprej, vysílačku či baterku, jako jsem to vídala u jiných policistů, jen telefon.

„Došlo k dopravní nehodě.“ Jeho další slova mi vyrazila dech. „Pomáhal jsem při převozu podezřelého. Na sněhu jsem ztratil kontrolu nad svým vozidlem. Jestli je někde venku, nechci, aby nás poctil svou návštěvou. Kvůli vaší bezpečnosti bych rád zamkl dveře a všude zhasnul.“

Kolona vozidel, kterou jsem předtím zahlédla, skutečně vyjížděla z věznice. Polilo mě horko. „Přijel jste z Porterfellu?“

„Přesně tak.“ Začal hledat vypínače. Belhal se zadní částí haly směrem k hlavní chodbě, prošel kolem výtahů, než dorazil k zahradnímu pokoji, restauraci a baru, kde dosud seděl Jai a čekal na doplnění dávky tekutin. „Nějaké další vchody?“ zeptal se policista za chůze. „Prošel jsem kolem nějaké budovy.“

„Garáže,“ odpověděla jsem a pomohla mu zhasnout zbývající světla. „Nejsou propojené se zbytkem hotelu. Všechno je zamčené. A kdo se vlastně pohřešuje?“

Vítr narazil do skla, okno v patře se zachvělo a rám zapraskal. Gaines těžce oddechoval, zjevně vyčerpaný namáhavou chůzí. Horská silnice byla asi míli odtud na konci příjezdové cesty, stoupající pod úhlem třiceti stupňů. Musel se prodírat hlubokými závějemi, což není snadné pro nikoho. „Co tyhle?“ zeptal se a poklepal špičkou boty na světelné diody lemující stůl. Vypadaly jako malá modrá přistávací světla.

„Nevím. Jsou pořád zapnuté.“ Diody byly slabé a studené, ale vydávaly dost světla na to, aby naše neostré siluety byly zvenku vidět. Litovala jsem, že jsem si navlékla vestu. Moje hotelová uniforma mi byla těsná a nepohodlná.

Policista změnil téma. „Kdo jsou vaši hosté?“

„Jednoho máme na šestnáctce,“ řekla jsem a obešla recepci, abych mu sdělila podrobnosti. „Alex Cobenovou. Je tu do zítřka. A ještě Jaivala Parika na třináctce.“ Vyslovení Jaiova jména ve mně vyvolalo další nával úzkosti. „Také on se zítra odhlásí. Pak budeme mít zavřeno.“

Zamyslel se a vysunul čelist. „Rád bych je oba viděl. Doporučím jim, aby nějaký čas zůstali na pokojích.“

„Dobrá. Vypadá to vážně,“ podotkla jsem. Camerona jsem pravidelně navštěvovala a on mi vyprávěl o svých spoluvězních. Rozhodně nebyli zavření kvůli daňovým únikům. Ten uprchlík mohl být zoufalý a nebezpečný. Zhluboka jsem vydechla a polkla. Sotva jsem promluvila, cítila jsem, jak mi těžkne jazyk. „Měla bych se bát?“

Upřel pohled na potemnělá okna. Kromě benzinu jsem z něj cítila vůni jídla z fastfoodu a laciné vody po holení. „Zvládneme to,“ prohlásil a podíval se na mě. „Rád bych se tady porozhlédl. Můžeme při tom všude zhasnout. Máte baterky?“

„V kanceláři.“

Kancelář byla umístěna hned za recepcí, od které ji oddělovala zčásti dřevěná přepážka a zčásti skleněná stěna. Uvnitř byl psací stůl, o který jsem se během denní směny dělila s Mitchellem, příšerný kávovar, dvě kartotéky a korková nástěnka s kalendářem, denním rozvrhem, poznámkami a upomínkami.

Gaines rychle vyhodnotil situaci. „Čí je tenhle stůl?“

„Můj,“ odpověděla jsem. „Do zítřka do sedmi ráno mám službu sama.“

„A zbylí členové hotelového personálu?“

„Odešli dneska odpoledne. Lovecká sezona skončila. Žádní další hosté.“

„Co je tohle?“

Starý monitor a klávesnice, zastrčené v rohu. „Průmyslová kamera,“ vysvětlila jsem. „Ale potřebuje aktualizovat. Používáme ji jen zřídka.“

„Žádné kamery jsem neviděl.“

„Pár jich je na obvodovém plotu, kde občas uvíznou jeleni. Jedna je na konci příjezdové cesty, jedna na zadním dvoře a jedna v loděnici.“

„Loděnici?“

„Na břehu jezera kotví malá motorová jachta pro hosty,“ vysvětlila jsem mu.

„Jsou nějaké kamery uvnitř?“

„Před výtahy, přímo za námi.“

„Ukažte mi je.“

Přikývla jsem, klikla a pohybovala myší tak dlouho, dokud obraz nenaskočil. Na monitoru se objevil zrnitý záznam, rozdělený do šesti polí. Jednotlivé obrázky byly rozmazané, jako by je sem někdo přenesl z jiné planety. Venkovní kamery byly zamlžené sněhem.

„Proboha,“ vyhrkl. „Z tohohle ani nepoznám, co je to za místo.“ Přejel si rukou přes ústa a na okamžik zavřel oči. Uvědomila jsem si, že se snaží uklidnit.

„To je mi líto,“ řekla jsem a ukázala na korkovou nástěnku. „Tady je mapa.“

Gaines se naklonil blíž a studoval možná riziková místa. Podívala jsem se k otáčivým dveřím recepce a představila si postavy míhající se tmou. Odvrátila jsem pohled, sáhla do jedné ze zásuvek psacího stolu a vytáhla dvě pogumované baterky. Obě jsem zkontrolovala a pak začala hledat lékárničku.

„Posaďte se,“ vyzvala jsem ho, sotva jsem ji našla. „Podívám se vám na to koleno.“ Prohrábla jsem náplasti a léky proti bolesti. Gaines sebou škubl a svezl se na židli za stolem. „Bude to štípat, ale ránu musíme pořádně vyčistit.“ Nějaký vroubkovaný předmět mu nad kolenem způsobil řeznou ránu až do masa a krev mu přilepila kalhoty ke kůži. Ušklíbl se, když jsem odtrhla látku a potřela nohu alkoholem. Vyčistila jsem ránu a přitiskla na ni vatové tampony. Snažila jsem se nedat najevo, že se mi třesou prsty.

Asi to zabralo, protože policista se zhluboka nadechl a poznamenal: „Vypadá to, jako byste tohle už někdy dělala.“

Odsála jsem krev a připravila obvaz. „Můj bratr měl opletačky se zákonem,“ přiznala jsem. „Dostal se do spousty problémů a myslel si, že se mu nikdy nic nestane. Bál se nemocnic, a tak jsem spoustu věcí musela udělat já. Často se rval, padal nebo si jinak ublížil.“

Nechtěla jsem mluvit o ráně nožem hluboké pět centimetrů, kterou jsem mu jednou musela ošetřit. Stále si pamatuju, jak mi – tehdy patnáctiletý – ukazoval hvězdy, když jsem mu ji zašívala, a pojmenovával různá souhvězdí – Labuť a Lyra, Lištička a Drak.

( 3 )

„Je to jen měkká tkáň,“ hlesl Cam. Bledou kůži měl propocenou a zarudlou ruku přitisknutou k boku. Jeho tričko se proměnilo v ulepenou černou změť.

V patnácti byl Cam štíhlý, svalnatý kluk s bystrýma očima a vyholenou hlavou. Začalo to potížemi ve škole a během dvou let se dostal na scestí. Zatímco já jsem procházela střední školou v bezpečí a pohodlně stoupala vzhůru, Camův růst se zpomalil a on sám skončil téměř na samém dně. Prostředí nižších společenských vrstev bylo divoké, rozvrácené a plné násilníků z místních gangů. Jednoho dne se v areálu školy našel nůž a Cam byl do té věci nějak zapletený. Přestože tvrdil, že je nevinný, dočasně ho vyloučili. Když k tomu došlo, studovala jsem už na univerzitě. Podle mámy bylo jeho vyloučení bodem zvratu. Chytil se špatné party, a když se vrátil do třídy, jeho postavení ve škole se změnilo. Učitelé nad ním zlomili hůl. Jeho špatná pověst se šířila a v patnácti už nebyla cesta zpátky. Přestal chodit do školy. Každý večer se vytratil z domova a pracoval.

Jednou v noci – byla to ta noc, kdy mi ukazoval souhvězdí – mi zavolal, abych pro něj přijela. Měla jsem tehdy ojeté volvo, které jsem koupila od kamaráda z týmu pozemního hokeje, a přijela jsem z univerzity v Edinburghu. Cam mi obvykle nevolal. Když jsem zvedla telefon, jeho zoufalý hlas naznačoval, že obrátit se na rodiče nepřipadá v úvahu. Sotva se vynořil z křoví na kraji silnice, neklidně těkal očima noční tmou a tiskl si tričko k boku, pochopila jsem proč.

„Měkká tkáň? Co ty sakra víš o ráně nožem, Came?“ sykla jsem a přišlápla plyn.

„Uklidni se.“ Pokusil se mě ukonejšit sotva znatelným úsměvem. „Dostaň mě odtud pryč a já toho všeho nechám. Přísahám.“

Tohle všechno znamenalo pochybnou práci kurýra, kterou během roku sehnal. Seděl na místě spolujezdce v nepojištěné dodávce a jeho starší kumpán Danny Franks řídil. Balíky dorazily na místo určení, peníze putovaly z ruky do ruky a občas došlo k potyčce. Víc jsem nevěděla.

Křečovitě jsem svírala volant. Klouby na rukou jsem ve světle pouličních lamp měla bílé jako křída. Tohle místo bylo pusté a zarostlé křovím, plné odpadků. Projeli jsme kolem rezavého kontejneru, přestavěného na kavárnu na odpočívadle pro kamiony. Řízení nebylo snadné, protože jsem potřebovala vidět dozadu stejně jako na provoz před sebou. Za námi, zhruba na délku ulice, jel zlověstný černý range rover. Vyjela jsem přes Newburn na kopec a on mě stále sledoval. Míjeli jsme hrubě omítnuté domy z padesátých let s terasami z červených cihel, které ústily do uliček zaplněných popelnicemi. Zanedlouho se vlevo objevila pole a řady obecních domů.

„Nějaké auto nás sleduje,“ řekla jsem Camovi. Jeli jsme teď otevřenou krajinou. Na noční obloze zářily hvězdy a světlo pouličních lamp bledlo.

Natáhl krk. „Tomu sakra nevěřím.“

Jeho strach byl doslova cítit ve vzduchu. Tehdy ještě neměli všichni v mobilu slušnou satelitní navigaci. Střed města jsem znala dobře, ale tady byl jiný svět. Terasové domy s potemnělými okny, natěsnané na křižovatkách jeden na druhý. Zavřená benzinová stanice s obslužným prostorem zastíněným hustými korunami stromů.

„Jestli mě chytnou, jsme oba mrtví,“ sykl Cam.

Tehdy jsem ve svých dvaadvaceti letech byla spíš než sourozenec rodič navíc, který jezdil každý víkend domů, aby se ujistil, že Cameron seká dobrotu, což bylo vzhledem k tátovu nezájmu vlastně štěstí. Náhradní rodiče se strachu naučí brzy. Ten pocit ve mně hlodal po většinu času – strach z toho, co by mohl udělat, i z toho, co by mohl někdo udělat jemu. Tu noc jsem od něj poprvé slyšela, že by mohl skutečně zemřít. Srdce mi bušilo tak prudce, až se mi dělaly mžitky před očima. Zamrkala jsem, abych se zbavila slzí. „Came, nevím, kam jedu.“

„Odboč doprava, hned jak to půjde. Určitě brzy najedeme na hlavní silnici.“ Zoufale jsem se rozhlížela kolem, ale silnice se tu jen zařezávala hluboko do polí. Všude ještě svítily pouliční lampy. „Jsou to drsný chlapi, Rem,“ zašeptal Cameron. „Kdybych někomu nezavolal, nevyváznul bych živej. Mají psa.“

Dodnes si pamatuju na pocit, že mám žaludek jako na vodě, když jsem hledala odbočku, a na horečnou paniku, když jsem šlapala na plyn a hnala auto krajinou, ponořenou do tmy. „Tohle je naposled,“ řekla jsem zvýšeným hlasem. „Jestli se z toho dostaneme, necháš toho. Přestaneš s tím, co děláš, a najdeš si práci. Nikdo ti to neulehčí, Came, ale musíš být silný, protože já nic podobného už nikdy neudělám. Slyšíš?“

Pozoroval pouliční lampy, ruku pevně přitisknutou k ráně na boku, obnažené až na živé maso. Viděla jsem, jak se leskne, a cítila její vůni. Vážně nic příjemného. „Jen nás odtud odvez pryč.“

Přístrojová deska zapípala. Varovala před nedostatkem paliva. Pocítila jsem ochromující úzkost. „Zbývá nám tak deset mil. Brzy se musí objevit zatáčka doprava, protože jestli ne…“

„Tamhle,“ ukázal Cam.

„Je to jen vjezd do pole.“ Projeli jsme kolem.

Cam tiše zaklel. „Tady je další,“ řekl a podíval se před sebe. „Není to příjezdová cesta?“

„Nevím!“ Zrychlila jsem, takže vzdálenost mezi námi a autem, co nás sledovalo, trochu narostla. Dupla jsem na brzdu a zabočila doprava. Zůstala po nás jen vyjetá brázda. Příliš pozdě – už se nedalo couvnout. Cestou jsem zahlédla mezeru v živém plotě a zamířila k ní. Zastavili jsme v poli vedle silážního vozu. Vypnula jsem světla. Oba jsme se přikrčili, odepnuli bezpečnostní pásy a vyčkávali ve tmě, připravení dát se do běhu. Ve vzduchu byl cítit koňský trus, strach a železitý pach krve. Jak se Cam skrčil, rána po noži se mu otevřela. Slyšela jsem jeho mělký dech. Natáhla jsem se k němu a vzala ho za rameno. Tu noc to bylo poprvé za posledních pět let, co mě neodstrčil. Čekali jsme celé hodiny v děsivém tichu, citliví na sebemenší noční zvuk. Věděli jsme, že pokud nás někdo objeví, bude to náš konec.

Auto, které nás sledovalo, kolem nás ovšem neprojelo. Když jsem se vydrápala z vozu, abych zkontrolovala situaci, celá jsem se třásla strachem. Silnice byla prázdná. Byl jsem si jistá, že na nás ti drsní chlapi se vzteklými psy někde čekají. Zůstali jsme v autě se zhasnutými světly. Cameron sebou škubal a tiskl bledé ruce k tričku.

„Přitlač! Krvácí to?“

Zvedl zarudlou dlaň, aby si ránu prohlédl. Po chvíli se naklonil dopředu a ukázal k obloze. „Podívej! Vulpecula. Lištička.“

„Která to je?“

Když bylo Cameronovi osm, dostal k narozeninám krabici s maketami hvězd, které ve tmě svítily, a mapu souhvězdí. Celé hodiny je lepil na strop nad postelí. Chtěl je rozmístit přesně, takže každou chvíli dostal záchvat zlosti a pláče, když se mu to nedařilo. Nepřestal, dokud dílo nedokončil. Dodnes si pamatuju, jak jsem otevřela dveře do jeho pokoje a viděla, jak leží na přikrývce, představující mu sluneční soustavu, a baterkou svítí na svůj soukromý vesmír. Encyklopedické znalosti o hvězdách mu vydržely i v patnácti letech.

„Shluk hvězd pod souhvězdím Labutě. Dřív se mu říkalo Lištička s husou,“ vysvětlil. Hlas se mu chvěl, když mi je ukazoval. „Ale dnes už je to jen Lištička.“

„Teď bych si lištičku a husu s chutí dala,“ pokusila jsem se o vtip. „A k nim víno.“

Nadechl se a já slyšela, jak sténá bolestí. „V noci na poušti Atacama v Chile,“ zvedl pohled k obloze, „nevidíš na krok. Jen miliardy hvězd. Je to nejlepší místo na světě na jejich pozorování. Žádný rádiový rušení, žádný světelný smog, žádný mraky.“

„Úplně to vidím.“

„Jednou se tam vydám, Rem,“ řekl a škubl sebou. „Mám to už všechno naplánovaný. Musí to bejt v únoru, kdy jsou v noci příjemný teploty. Potřebuješ jen stan a pár babek na jídlo. San Pedro – největší veřejná observatoř v Jižní Americe.“ Ušklíbl se a dodal: „Sedm tisíc mil od týhle díry.“

„Víš, že bys mohl studovat astronomii,“ prohodila jsem. Zase jsem to byla celá já. Dělala jsem si starosti, jestli bratr nekrvácí, a snažila se ho udržovat v dobré náladě. Docela se mi dařilo být zároveň hloupá a necitlivá.

„Kašlu na to,“ řekl rázně a přitiskl obě ruce k ráně. „Další roky v lavici na nějaký mizerný škole? Na to už jsem promarnil pěknej kus života. Chci tam bejt osobně a vidět všechno na vlastní oči, a ne tvrdnout v učebně.“

Nevěděla jsem, co na to mám říct. Bylo to poprvé, co jsem Cama nebo kohokoli jiného slyšela takhle mluvit o školním životě. Během několika následujících let se to mělo změnit. Začala jsem pracovat jako dobrovolnice s mladými delikventy a podobný příběh jsem pak slýchala znovu a znovu. Vyprávěli ho různí jedinci, různě se obměňoval, ale v jádru byl stále stejný.

Ráda bych si myslela, že kdybych byla o něco starší a moudřejší, mohla jsem mu být lepší sestrou. Možná bych ve chvílích, jako byla ta, kdy jsme spolu na poli pod hvězdnou oblohou společně pozorovali souhvězdí, našla něco, o co bych se s ním mohla podělit. Něco, co by změnilo jeho život.

* * *

„Tady,“ řekla jsem a podala Gainesovi léky proti bolesti. „Pár si jich vezměte. Už jsem skoro hotová.“

Rozbalila jsem obvazy a pevně jimi stáhla ránu. „Bude to chtít zašít,“ dodala jsem a roztřepeným okrajem látky jsem provlékla spínací špendlík. „Až se zprůjezdní silnice, musíte do Raigmoru.“ Gaines zkusmo pohnul nohou a přenesl na ni váhu. Pak zhasl lampu, očividně spokojen. Na okamžik jsem se ocitla v potemnělé kanceláři – jen já a neklidný cizí muž. Rozsvítil baterku, jejíž světlo omylo jeho popelavou kůži a ozářilo jeho uniformu.

„Mohla byste mě tu provést?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem. „Udělám cokoli, čím bych vám mohla pomoct. Stačí říct.“

Zamkli jsme za sebou kancelář a vyrazili. Přemýšlela jsem o zvláštním a zneklidňujícím začátku směny. Zítra směr Santiago, ujistila jsem se v duchu.