IVF máma z Prahy

Daniela Šplíchalová

Text © Daniela Šplíchalová, 2023

Fotografie © Daniela Šplíchalová, Natálie Honců, 2023

Cover Photo © Lupefoto.cz, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9220-5

Úvod

Když jsem si jako mladší představovala, že jednou budu psát knihu, viděla jsem se u otevřeného okna s notebookem s rozsvíceným jablkem. V ruce oblíbenou cigaretu a na stole sklenku bílého vína. Ano, přesně jako Carrie Bradshaw v Sexu ve městě. Jenže osud tomu chtěl jinak, a tak místo erotických povídek sepisuji zkušenosti z cesty, která je mnohem těžší než vrátit se k panu Božskému. Řádky, které budete číst, pochází z několika let plných slz, ale také smíchu. Tohle je můj život, moje cesta za zázrakem. Cesta těžká a trnitá, ovšem cesta, která za všechno to utrpení stála. Důkaz, že zázraky se dějí a že láska a touha po miminku je někdy mocnější než zákony přírody. Doufám, že vám můj příběh pomůže, dodá odvahu a naději.

Daniela

Období před neplodností, operace, Honza

Psal se rok 2013 a já scházím schody v našem patrovém domě. Je to měsíc, co jsem přišla o svou první velkou lásku. Takovou tu, u které jste si jistí, že vydrží věčnost. Honza byl jako můj kamarád, bratr i životní partner. Naučil mě toužit po úplně obyčejném životě. Díky němu jsem našla lásku ve velké psy a krásy přírody. Naučil mě opravdu milovat život. Jezdili jsme za jeho rodinou do Rumburku, kde jsem prožívala nejkrásnější víkendy a prázdniny. Chodili jsme se koupat do jezera společně s jeho labradory a večer pak jedli studené večeře. Upřímně, rohlíky mi nikdy předtím tak moc nechutnaly. Nebyl to vztah o sexu. Bylo to něco mnohem důležitějšího. Když jsme chvíli nebyli spolu, trápili jsme se. Bez sebe jsme byli jako bez života. Byla to prostě jedna velká láska. Užili jsme si společně spoustu zábavy. Dodnes si vybavuji, jak chodil hodiny pěšky, protože k nám nejel autobus. Jak strašně rád dlouho vyspával a do večera sledoval tenisové zápasy. Jak mé kamarádce pozvracel po párty postel jejího táty.

Moje gynekologické problémy ale začaly, ještě než zemřel. Poprvé v životě jsem byla hospitalizovaná kvůli silným menstruačním bolestem. Padla slova o brzkém spontánním potratu, ten se ale nepotvrdil. A tak jsem byla po několika dnech v nemocnici propuštěna domů. Honza u nás o víkendech bydlel, ale tentokrát zůstal až do pondělí, a protože ještě neměl řidičák ani auto, vyzvedl ho tatínek. Ještě večer, před autonehodou, mi vyprávěl o labutích. O tom, jak si labutě, když jim zahyne partner, nehledají dalšího. Jak se utápějí ve smutku a že je to vlastně hezké, jak silnou lásku k sobě chovají. Další den večer jsem pochopila, že o tom, co se stane, asi věděl. Při nehodě utrpěl tak rozsáhlé vnitřní krvácení, že mu začaly selhávat orgány a on svým zraněním druhý den podlehl. Bylo to pro mě neuvěřitelně náročné období a dodnes nechápu, jak to všechno mohla ta puberťačka bez své první velké lásky překonat.

Pár týdnů od nehody jdu dolů po schodech našeho rodinného domu a říkám mamince, že jsem delší dobu nedostala menstruaci. S maminkou jsme si odmala velmi blízké, říkáme si vše. Obě se shodujeme, že je to složitá situace a může jít o vliv stresu. Také nás ale napadá možné těhotenství. Další dny si představuji svůj život s Honzovým potomkem. Jsem vlastně ráda, že mi tu zanechal kus sebe. Za necelý týden ležím na ultrazvuku u rodinné gynekoložky. Jindy usměvavá paní primářka má kamenný výraz. Oči se jí po obrazovce přístroje mihotají a maminka, která je v ordinaci se mnou, tají dech.

,,Musíte do Motola, hned,“ prohlásí s lítostivým pohledem. V tom samém momentě se maminka rozbrečí. Odmala bytostně nenávidím, když moje máma pláče, takže mi padají velké slzy také. Paní primářka vysvětluje, že jde o rozsáhlý nález, který vlivem stresu za pár týdnů vyrostl do obrovských rozměrů. Obsah nálezu bude nejspíš zánětlivý, a kdyby se v břiše protrhl, byl by to velký malér. Není mi líto sebe, je mi líto maminky. Už tak se mnou měla velké starosti, když mi s mým truchlením po Honzovi nemohla pomoct. Teď ji budu trápit ještě víc než předtím. Každým dnem jsem měla břicho větší a větší. Pamatuji si, jak jsem nemohla dopnout oblečení. Styděla jsem se. Všechny kalhoty mi byly malé, nebo příšerně tlačily.

Následovala předoperační vyšetření v nemocnici, kde se u mě vystřídalo snad dvacet doktorů včetně těch nejlepších. Na gynekologickém křesle jsem tam ležela jako kus masa, ale bylo mi to úplně jedno. Byla jsem ve stavu, kdy jsem chtěla umřít. Nechtěla jsem cítit bolest ze ztráty Honzy, a už vůbec jsem rodině nechtěla takto ubližovat. V sedmnácti toho na mě bylo jednoduše moc a já se nikdy nepřestanu obdivovat za to, jak moc dobře na svůj věk jsem to vlastně zvládla. Po všech vyšetřeních jsem jela domů.

Hned další den jsem měla nastoupit na operaci, ale chtěla jsem ještě za kamarády do školy. Chodila jsem tehdy na oděvní průmyslovku, a i když mi učení moc nešlo, měla jsem to tam ráda. A tak znovu ležím, tentokrát ale na stole vedle šicího stroje v dílně naší školy. Jsem strašně unavená a pomalu se mi zavírají oči. Soustředím se jen na hluk kolem. Slyším, jak mě spolužáci fotí, a usmívám se. Je mi ve škole najednou mnohem lépe, jako by se nic nezměnilo a já stále byla ta bláznivá puberťačka. Profesorka si je vědoma mého trápení, a tak si mě nevšímá. Usínám a vzpomínám na svoji lásku. Jsem tak vyčerpaná, že kdyby nezazvonil zvonek oznamující konec hodiny, spala bych tam snad dodnes. Zvedám se a loučím se s kamarády. Jak moc náročné období tu křehkou holku čeká, zatím nikdo netuší.

Za pár dnů se probouzím na jipce. Místo Honzy se mi při operaci zdálo o profesorovi češtiny. Tak trochu zklamaně otevírám oči a vidím svou maminku. Na ten ustaraný pohled nikdy nezapomenu. Do pokoje vchází primář a vysvětluje, proč operace netrvala plánovanou hodinu, nýbrž hodiny tři. ,,Museli jsme bohužel odebrat oba vejcovody a kus vaječníku. Jediná možnost, jak bude moct otěhotnět, je IVF.“

Tenkrát jsem pojem IVF slyšela prvně a nikdy by mě nenapadlo, jak moc důležitá pro mě tahle zkratka mimotělního oplodnění vlastně bude. Dny ubíhaly a stejně tak rychle se měnili pacienti, kteří se mnou sdíleli pokoj. Nejdříve vedle mě ležela mladá dívka, která se narodila bez dělohy. Bylo mi jí strašně líto. Každý den plakala bolestí, protože jí po operaci zavedli do pochvy speciální těleso, aby mohla alespoň sexuálně žít, a to roztahování ji muselo příšerně bolet. Bylo jí teprve devatenáct a vůbec jsme spolu nemluvily. Časem se k nám přidala patnáctiletá dívka se srůsty po operaci slepého střeva. Když obě dvě propustili, zůstala jsem na pokoji úplně sama. Každý den jsem si promítala svůj život, jako bych žila snad tisíc let. Nejhorší ale byly noci, kdy je přes chodbu slyšet téměř vše. Došlo mi, že ve stejné nemocnici každý den umírají lidé. Stejně tak jako umíral v jiné Honza. Ale také se tu narodí spousta nových životů. Tahle myšlenka mě tenkrát velmi uklidňovala, byť jsem si byla jistá, že dalšího partnera nikdy nepotkám a miminko mít nebudu.

Za pár dnů přivezli ženu kolem třicítky. Byla velmi sdílná, až moc. Přišla na chtěný potrat a já tenkrát úplně poprvé pocítila ten zvláštní pocit. Nevěděla jsem, jestli je to závist, nebo smutek. Byla jsem ze sebe hodně zmatená. Tato žena svým miminkem doslova opovrhovala, mluvila o něm opravdu dost ošklivě. Naštěstí ještě ten samý den odešla, ale ten zvláštní pocit v nemocničním pokoji zůstal ještě dlouho.

Po měsíci v nemocnici jsem se pomalu vracela do běžného života. Až na to, že už běžný nebyl. Musela jsem si aplikovat injekce na srážlivost krve. S velkou jizvou jako po císařském řezu byly samé problémy. A s kamarády jsem si přestávala rozumět. Fyzicky mi bylo sedmnáct, ale v hlavě jsem si připadala tak o dvacet let starší. Párkrát, když jsem jela ze školy, stála jsem u peronu metra. Nejistě jsem přešlapovala na čáře na zemi dopředu a dozadu. V hlavě mi toho běhalo tolik. V jeden moment jsem to všechno chtěla ukončit, jenže jsem nemohla. Měla jsem tady tu nejúžasnější maminku, toho nejsilnějšího tatínka a malou křehkou sestřičku, která měla z toho všeho v hlavě neuvěřitelný zmatek a strach. I když se ke mně všichni chovali jako k porcelánové panence, což mi strašně vadilo, ze všeho nejvíc jsem je milovala. Nemohla jsem jim zasadit další ránu. A tak vše končilo pouze u představ, že do mě někdo za upozorňující čarou strčí. Jeden den jsem si to přála víc, druhý míň. Nestydím se za to, myslím, že je naprosto normální chtít před problémy uniknout. Důležité je, že jsem to díky stabilní a milující rodině nedokázala. Za což jim budu do konce svého života vděčná.

Čas ale plynul dál a já se v něm tak různě plácala. Celkem brzy jsem se začala seznamovat s novými chlapci. Zřejmě mi jednoduše chyběla teplá náruč, které bych se mohla svěřit. Byl to ale vždy pokus a jeden velký omyl. Ti kluci, i když byli starší, neměli o životě a jeho utrpení nejmenší potuchy.

Po delším čase jsem se znovu setkala s Honzovými přáteli. Tak moc mi chyběli. S jedním z jeho nejlepších kamarádů jsem začala trávit spoustu času. Pomalu, ale jistě se z nás stávali nejlepší přátelé. Chodili jsme každý týden na drink a na diskotéku. Zažívala jsem opět radost a štěstí. Vyprávěla jsem mu vše, co se mi po Honzově nehodě stalo. I to, že nemohu přirozeně otěhotnět. Kdybych tak tenkrát věděla, že to u baru v Dlouhé ulici vyprávím svému budoucímu manželovi. A že s neplodností budeme jednou bojovat společně. Byl to tehdy ještě takový malý kluk, co si užíval života. Štěstí v lásce ale moc neměl. Bavilo mě jeho nesmyslné tetování a smysl pro humor. Pokaždé mě dokázal rozesmát. Jednou se na diskotéce opil tak, že s někým vyměnil dioptrické brýle za plastové s americkou vlajkou. Tolik jsem se s ním smála, až mi to přišlo zvláštní. Byla jsem zpátky. Trochu jiná, ale byla jsem to znovu já.