DRUHÁ ŠANCE

Jodi Taylor

DRUHÁ ŠANCE

EUROMEDIA GROUP

Přeložil Roman Lipčík

A Second Chance

Copyright © 2014 Jodi Taylor

The right of Jodi Taylor to be identified as the Author of the Work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Translation © Roman Lipčík, 2023

All rights reserved

First published in Great Britain in 2014 by Accent Press Ltd

This edition published in paperback in Great Britain

in 2019 by HEADLINE PUBLISHING GROUP

ISBN 978-80-242-9096-6

Obsah

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Dramatis figuranti

Doktor Edward Bairstow

Ředitel Svaté Marie.

Paní Partridgeová

Jeho sekretářka a Kleió, Múza dějepisectví.

Oddělení historie

Madeleine Maxwellová

Provozní ředitelka.

Tim Peterson

Šéf výcviku.

Kalinda Blacková

Koordinátorka na Thirské univerzitě.

Mary Schillerová

Vedoucí historička.

Greta Van Owenová

Vedoucí historička.

Pan Clerk

Historik.

TECHNICKÁ SEKCE

Leon Farrell

Technický ředitel.

Pan Dieter

Technik

ZDRAVOTNICKÁ SEKCE

Doktorka Helen Fosterová

K ostatním se nechová zrovna přátelsky.

Sestra Diane Hunterová

Objekt Markhamovy náklonnosti.

Hunter Turk

Údajně kůň.

BEZPEČNOSTNÍ SEKCE

Major Ian Guthrie

Šéf ochranky.

Pan Markham

Příslušník ochranky.

Pan Randall

Příslušník ochranky.

Pan Evans

Příslušník ochranky.

VÝZKUM A VÝVOJ

Profesor Andrew Rapson

Vedoucí sekce V&V.

Neměl by mít dovoleno hrát si se zápalkami.

Doktor Octavius Dowson

Knihovník, archivář strážce úkrytů zápalek.

ÚTVAR IT

Polly Perkinsová

Vedoucí útvaru.

OSTATNÍ

Paní Theresa Macková

Kápo v kuchyni.

Paní Mavis Enderbyová

Hlavní garderobiérka.

Paní Shawová

Petersonova asistentka a dodavatelka čokoládových tyčinek.

Slečna Rosie Leeová

Něco příšernýho.

HISTORICKÉ POSTAVY

Isaac Newton

Zrcadla kradoucí potížista.

Běsný Cambridge

To opravdu vysvětluje všechno.

Občané Gloucesteru

Posedlí chutí zabíjet, což mohou ve Svaté Marii

pouze obdivovat.

Půlkilový gloucesterský zralý sýr

Nástroj když ne k zabíjení, tedy jistě k otřesu mozku.

Král Priamos

Trójský panovník.

Královna Hekabé

Jeho žena.

Kassandra

Měli jí naslouchat.

Hektór

Trójský hrdina.

Andromaché

Jeho žena.

Astyanax

Jejich syn.

Paris

Ne takový provinilec, jak si všichni myslí.

Achilles

Plavovlasý psychopat.

Aiás z Lokridy

V chrámu ztrácí dobré vychování.

Hélios

Strůjce více potíží než všichni ostatní dohromady, a to včetně míst, kde se vyskytují historici.

Jindřich V.

Různorodé armády

Anglická, francouzská, řecká, trójská…

Naši předkové

Všichni. Všech dvě stě padesát.

Z BUDOUCNOSTI

Náčelník Farrell

Ano, ten.

Z MINULOSTI

Náčelník Farrell

Komplikuje se to. Nelamte si tím hlavu.

Profesor Eddington Penrose

Lékař na penzi. Schopný při rvačce.

PADOUŠI

Ronan

Problém z budoucnosti.

Rozliční raptoři

Monolit

Má svou hlavu.

Prolog

Trója padla.

Tak to stojí v každém záznamu Homérem počínaje. Pouhá dvě slova. Strohá a neosobní. Trója padla. Slova, která naprosto a ani náznakem nevystihují masakr, brutalitu, utrpení, hrůzu; nic z toho, co musí nevyhnutelně provázet konec deset let trvající války a zhroucení významné civilizace.

Já tam totiž byla. Stála jsem v krví prosáklém písku mezi trójskými ženami čekajícími v zástupu na to, až je loděmi odvezou. Všechny s prázdnými pohledy z šoku a smutku.

Byla jsem tam.

Viděla jsem, jak ženám, truchlícím za už mrtvé muže, syny a bratry, rvou z náručí nemluvňata. Některé neomaleně odstrkovali na stranu jako nepotřebné. Některé byly poplivané. Některé házeli do příboje, kde se ještě několik vteřin s nářkem houpaly na vlnách. Tu a tam jedna z žen našla sílu, aby se bránila, a pak vypukla zuřivá pranice. Po břehu sem a tam přecházeli vojáci, kleli, odstrkovali každého z cesty a rozdávali rány. Naléhavě se snažili obnovit pořádek, aby si rozdělili kořist a konečně už vypadli.

Dřepěla jsem v písku, hlavu držela skloněnou a jen poočku sledovala, co se děje. Uviděla jsem, jak kolem mě odvádějí Andromaché, zamlklou žalem, aby ji předali Neoptolemovi, a ona tak začala sloužit těm, kteří svrhli jejího maličkého syna z městských hradeb.

Někde tam byl i můj tým, a jak jsem doufala, byl v bezpečí. Byla jsem jediná, kdo se vydal ven. Byla jsem jediná tak hloupá, že jsem se nechala chytit. Každým okamžikem mě silné ruce nevybíravě vytáhnou dopředu, stáhnou mi tuniku, ohodnotí, co uvidí, a přidělí mě nějakému rozšklebenému Řekovi. Nalodí mě společně s ostatními. Pokud budu mít štěstí. Když mě nevyhodnotí jako kvalitní otrockou sílu – a ujišťuji vás, že to nejsem –, praští mnou o zem a střídavě mě budou znásilňovat s takovou bezohledností, dokud v písku nevykrvácím. Nedělala jsem si iluze. Kolem mě se to už dělo.

K tomu člověka dovede vášeň k historii. Přímo do první linie. Zblízka a intimně, všude kolem vás se odehrávají dějiny. A dějí se i přímo vám. Mohla jsem si vybrat práci pyrotechničky nebo se přihlásit jako dobrovolnice k výpravě na Mars, mohla jsem se dát k hasičům, prostě dělat něco bezpečného a rozumného. Ale ne, já se musela stát historičkou. Musela jsem si najít práci v Ústavu pro výzkum dějin svaté Marie. V průběhu let jsem prchala před Tyrannosaurem rexem, nechala se zavalit Alexandrijskou knihovnou, potýkala se s Jackem Rozparovačem a vybuchla jsem s hromadou hnoje. To všechno vlastně mimochodem.

Teď už se bránilo více žen, rvaly se zuby nehty a ječely. Nepřítel každou takovou bez dlouhých řečí zapíchl. Bylo nás tolik, že si Řekové takové plýtvání mohli dovolit. Město bylo vyrabované. Každý řecký voják se vrátí domů obtěžkán válečnou kořistí – zbraněmi, předměty uloupenými v chrámech, zlatem… a otroky.

Dlouhé řady pomalu postupovaly k lodím. Nevím, proč měli nepřátelé tak naspěch. Vyklidit město by jim trvalo dny. Možná se obávali následných otřesů.

Blížily se ke mně kroky. Ještě víc jsem se přikrčila a kolem hlavy si obtočila šátek. Příchozí odvlekl dvě ženy přede mnou. Viděla jsem jeho špinavé nohy v roztřepených kožených sandálech. Někdo mě popadl za vlasy a hrubě mě zvedl na nohy.

Přišla na mě řada.

Město za námi hořelo. K nebesům se valil černý kouř a zvěstoval lidem i bohům neklamnou zprávu.

Trója padla.

1

Ještě předtím se ale stalo tohle…

„Skutečně nechápu, jak mi to můžete klást za vinu, doktore Bairstowe. Vždyť jsem tu ani nebyla.“

A to byla samozřejmě taky moje vina. Kdybych tu bývala byla, podle všeho by k ničemu z toho nedošlo.

„Ve vaší námitce nevidím žádnou logiku, pane řediteli. Oběma je nám jasné, že kdybych tu v čase, kdy došlo k té – události – byla, musela bych být taky modrá. Jenže já tady nebyla, a proto nejsem. Myslím modrá. Ale dokud nezíská opět normální barvu, jsem ochotná se daného úkolu zhostit za doktora Petersona.“

Ochotná jsem pochopitelně nebyla. Čekalo mě ještě tolik práce s přípravou výpravy do Tróje, že jsem v žádném případě nehodlala ztratit den s nějakým přestárlým profesorem z Thirské univerzity bez ohledu na to, kolik plusových bodů by nám to mohlo vynést, nebo jak by doktor Bairstow ocenil tuto službu pro dávného přítele. Leč v sázce byla čest mého oddělení, nemluvě o celé Svaté Marii, a já proto neměla zrovna na vybranou.

Za tohle budou padat hlavy. Bylo nasnadě, která se nabízela jako první.

Po návratu do kanceláře jsem požádala, aby mě doktor Peterson oblažil svou přítomností. Rotvajler, který mi dělal asistenta, nebo chcete-li slečna Leeová, jak měla napsáno na výplatní pásce, si neodpustila to potěšení někomu ještě trochu přisolit a pravila, že doktor Peterson už je na cestě ke mně.

Peterson byl pochopitelně můj prvotní cíl, ale jak jsem čekala, až se zjeví, k dispozici byl i jeden zástupný, který se velmi dobře hodil.

Zavolala jsem majoru Guthriemu, šéfovi bezpečnostní sekce, člověku údajně klidnému a vyrovnanému, který měl v té věci na hlavě stejné máslo jako ostatní. Nenechal mě ani promluvit.

„Tohle mi nemůžete vyčítat.“

„Podceňujete mě.“

„Ne, opravdu, Max, než mi došlo, co se děje, nedalo se už škodě zabránit.“

„Proboha, jsou to historici. Co jste čekal, že se stane, jakmile vytáhnu paty? Že se všichni posadí a začnou štrikovat?“

Začala jsem zvyšovat hlas.

„Jistě, ale…“

Nedala jsem mu šanci.

„A pokud jde o ty pitomce z výzkumu a vývoje, jak to, že vás to nenapadlo?“

Věděla jsem, že se mi vysmívá. Tím tomu nepomohl.

„Vytáhnu paty na jeden den. Jeden podělaný den. A když se vrátím, je moje oddělení, celé moje podělané oddělení, namodro!“

„Není to celé oddělení,“ namítl neprůbojně. „Paní Enderbyová a pár dalších z kostymérny jsou stále… růžoví. Tedy v jednom případě černí, samozřejmě. A v jiném tak trochu jakoby kávoví…“

Z chodby jsem zaslechla hlas Tima Petersona. „Ještě si o tom popovídáme,“ zavrčela jsem, přerušila spojení a otočila se, abych přivítala svou oběť.

Strčil do dveří modrou hlavu. „Chtěla jsi se mnou mluvit?“

Rosie Leeová otevřela jakousi složku a dělala, že ji pročítá.

Zhluboka jsem se nadechla.

„Než začneš,“ prohlásil, „já za to nemůžu.“

„Vždyť jsi modrý!“

„Dobře, ale to jsou všichni. Proč sis vybrala zrovna mě?“

„Předpokládá se, že po dobu mé nepřítomnosti máš odpovědnost za oddělení ty.“

„Taky jsem ji měl. Odpovědně jsem vyhodnotil rizika toho tentononc…“

„V čem to spočívalo?“

„Zeptal jsem se profesora Rapsona, jestli si myslí, že to dobře dopadne, a on odpověděl, že ano,“ soukal ze sebe s výrazem neviňátka. „A potom,“ pokračoval a v tématu bezpečnosti práce získával stále větší sebejistotu, „jsem provedl bezpečnostní kontrolu…“

„A ta spočívala v čem?“

„Nakopl jsem ten velký šutr a zdálo se, že je všechno v pořádku.“

Těžce jsem vzdychla. „Vydal jsi v některém okamžiku, v kterémkoli, příkaz ‚nebarvěte se namodro‘?“

„Ne, to se tak nedá říct. Neviděl jsem důvod.“

„Do… jak to, že ne?“

„Protože už byli modří, Max. Bylo už pozdě. Byli modří, už když přišli. V té chvíli to vypadalo jako dobrý nápad.“

„A od koho vzešel?“

Na krátkou chvíli zavládlo ticho.

Vykročila jsem ke dveřím, přešla galerii a zaburácela do hejna očividně naslouchajících modrých historiků.

„Sežeňte mi pana Markhama, živého nebo mrtvého!“

Přišel asi za deset minut a barevně ladil s Petersonem.

„Zdravím vás, Max. Tak jaké to bylo?“

Zajela jsem si do Thirsku za kamarádkou a bývalou kolegyní Kalindou Blackovou a zúčastnila se prezentace. Jeden den. Byla jsem pryč jeden den…

„O to nejde. Vysvětlete mi tak, abych to pochopila, co se tu k čertu včera stalo.“

„No, povím vám to asi takhle…“

Pominu-li odbočky, byly to samé výmluvy a žvásty, asi tak mi to pověděl.

Profesor Rapson nebral zřetel na předchozí katastrofy, jako byl Experiment Ikarus (při němž pan Markham nasadil laťku vysoko, když se mu podařilo se zapálit a současně se praštit do hlavy a ztratit vědomí), a provedl Experiment monolit. Spočíval v tom, že kámen se měl přepravit z druhé strany jezera a zasadit do předem vykopané díry na jižním trávníku, který byl chloubou pana Stronga. Přitom se měly zkoumat způsoby dopravy monolitů pro Stonehenge.

K účasti na pokusu se podle všeho dobrovolně přihlásilo celé oddělení historie společně s velkým počtem techniků a bezpečáků, pro něž všechny to skýtalo poutavější činnost než je jejich práce. Toho rozhodnutí měli později litovat. Mnozí z nich se do pokusu tak vžili, že si na sebe navlékli kdeco, co považovali za dobově adekvátní kostým, a – což bylo z mého pohledu nejzásadnější – namalovali se namodro (bez jakékoli historické příčiny, sluší se dodat).

Jak s politováním uvedl Markham, šéf technické sekce, náčelník Farrell a major Guthrie jim tu nádheru trochu pokazili, když trvali na tom, aby si všichni na sebe vzali ahistorické oranžové záchranné vesty, čímž poněkud narušili realistický charakter pokusu.

Jak to u profesorových experimentů bývalo běžné, všechno začalo zdárně. Monolit (zastoupený velkým blokem betonu vyrobeným zvlášť pro tu příležitost) se skutálel k jezeru podezřele spořádaně, ale v posledních metrech si reputaci bohužel pokaňhal. Nepředvídaný nárůst rychlosti vedl k odpovídajícímu poklesu ovladatelnosti a celý ten krám, to znamená monolit, válečky a každý, kdo byl tak hloupý a nepustil lana, na nichž byl kámen uvázaný (tedy všichni), se sklouzli na molo, dosáhli únikové rychlosti a navalili se na připravený prám, který šel s veškerou posádkou okamžitě ke dnu.

Tomu, aby jako v pravěku nevyhynul celý druh, zabránili náčelník s Guthriem, kteří se přiměli přestat se chechtat na dostatečně dlouhou dobu, aby modré kolegy pohupující se na hladině vylovili za použití dlouhých tyčí ze studené vody a poskládali je na břeh, kde zachránění vykašlávali litry jezerní vody.

Právě v této fázi vyšlo najevo, že modrá barva je nesmytelná. Až na tuhle drobnost, sdělil mi rozzářený pan Markham,  se všichni shodli na tom, že tenhle pokus byl opravdu bomba.

Čtyřiadvacet hodin nato byla většina osazenstva stále ještě modrá a zdálo se, že to tak zůstane. Různá mýdla a čisticí prostředky nezabíraly a vypadalo to, že nejlepší by bylo sedřít z nich kůži. Načrtla jsem scénář, v němž jsem hrála hlavní roli já a podlahová bruska pana Stronga.

„Uklidni se, Max,“ ozval se Peterson, jen co pan Markham odešel, čímž se koncentrace šmoulů v kanceláři snížila o padesát procent. „V čem je problém?“

„Problém je v tom, že se rapidně blíží naše nejdůležitější mise. Příští týden máme první velkou poradu. Mám metráky materiálů o anatolské Wiluse, které musím prostudovat. Chystám sérii přednášek o pádu Tróje pro technickou a bezpečnostní sekci a náčelník Farrell se mnou chce mluvit o čísle osm. Už zase. Opravdu nemám čas na to, abych provázela přestárlého profesora po Cambridge sedmnáctého století jen proto, že jsem po ruce jediná, kdo není modrý. Jak dlouho bude trvat, než to sleze?“

„Nemám tušení. Už je to víc než čtyřiadvacet hodin. Připadá mi, že už to trochu bledne. Tobě ne?“

„Ne.“

„Cože? Vůbec?“

„Ne.“

Důkladně si otřel obličej rukávem a zkoumal výsledek. Jako všichni zaměstnanci oddělení historie měl na sobě modrou kombinézu, takže barevně byl úžasně sladěný. Ajťáci, kteří chodili v černém, vypadali jako obří podlitiny. Lidi z technické sekce v oranžovém oblečení a s modrými obličeji byli patrně viditelní ze všech tři vesmírných stanic.

„Ani trochu?“

„Ne. Mimochodem, a kdo je vůbec ten profesor Penrose? A co má společného s námi?“

„Jé, ten se ti bude líbit, Max. Je to opravdu milý staroušek. Udělal spoustu práce v podpůrném vědeckém výzkumu, když náš šéf zakládal Svatou Marii, a teď už konečně odchází do penze a šéf mu chce věnovat tuhle výpravu jako dárek na rozloučenou. Zdá se, že celý život toužil setkat se s Isaakem Newtonem. Je to jeho velký idol a šéf to schválil. Takže zítra vyrazíte na otočku do Cambridge sedmnáctého století juknout se na toho génia. Nic složitého.“

„Jo tak!“ zvolala jsem a pustila se do olympijské disciplíny chytání se stébel. „V tom období jsem už ale byla. V roce šestnáct set šedesát šest jsem na Mauriciu lovila blbouny nejapné, takže do té doby se vypravit nemůžu. To je ale škoda.“

„No problemo. Cílem je rok šestnáct set šedesát osm. Nemusíš věšet hlavu.“

Vzdychla jsem.

„Přijde ti to vhod. Celé měsíce jsi teď byla ponořená v bádání. Zasloužíš si vysadit. Uděláš si pěkný jednodenní výlet.“

„Už jsem si jeden pěkný jednodenní výlet udělala. A podívej se, k čemu to vedlo. Bůhví, co se stane, když se zase na den vypařím. Pravděpodobně se vrátím a…“

„Ale prosím tě. Jsi naštvaná, protože jsi musela na tu prezentaci do Thirsku, a my jsme si tu zatím užili povyražení. Bude se ti to líbit. To víš sama dobře. A popravdě, Max, profesor je báječný dědula. Zamiluješ si ho.“

Měl pravdu. Profesora Penrose jsem si zamilovala na první pohled. A myslím, že to bylo oboustranné.

Když jsem vstoupila do šéfovy kanceláře, vyskočil z místa a modré oči se mu blýskaly vzrušením. Nebyl o moc vyšší než já, ale jeho pupek svědčil o mnoha vydatných univerzitních večeřích, jež za ty roky absolvoval. Ke všemu se stavěl s téměř dětským nadšením a díky tomu působil na svůj věk o mnoho mladším dojmem. Odhadovala bych ho na pozdního šedesátníka. Později jsem se dozvěděla, že je mu sedmdesát šest let.

Doktor Bairstow, ředitel Svaté Marie a člověk, který zcela určitě nikdy nepřekročil hranice, jež si pro život vytyčil, nás představil.

„Doktorko Madeleine Maxwellová, seznamte se prosím s profesorem Eddingtonem Penrosem. Profesore, toto je doktorka Maxwellová, vedoucí našeho oddělení historie, která zastoupí doktora Petersona, jenž je k naší lítosti… indisponován.“

„Eddie, má milá, říkejte mi Eddie. Těší mě, že vás poznávám. Jste o mnoho půvabnější než ten předchozí, ačkoli byl samozřejmě docela milý. Vyrozuměl jsem, že zmodral.“

Doktor Bairstow mlčel způsobem, jakým to dokáže jen on.

„Bohužel ano, pane profesore, takže místo něj tu máte mě.“

„Výtečně, výtečně,“ zaradoval se a zamnul si ruce. „Nemůžu se dočkat. Opravdu si myslíte, že ho uvidíme?“

„Tím jsem si jistá,“ odpověděla jsem sebevědomě.

Do hovoru se vmísil šéf. „Doktorko Maxwellová, předpokládám, že doktor Peterson vás se vším důkladně seznámil.“

„Ano, pane. Dorazíme na místo kolem poledne a doufáme, že vyhlédnutého velikána zahlédneme při cestě na oběd, nebo když se z něj bude vracet.“

Pochopitelně pokud se nebude ukrývat ve svém příbytku a nebude si tam zapichovat špendlíky do oka. O tom bych se pravděpodobně neměla zmiňovat.

„To je tak vzrušující! Hořím nedočkavostí.“

Jeho nadšení bylo nakažlivé. Vzpomínala jsem si na svůj první časový skok, od kterého uplynulo už tolik let, že je lepší je nepočítat. Plná sebeuspokojení jsem taky hopsala po Svaté Marii. Odsunula jsem stranou výhrady vůči tomu, že přibírám ke skoku civila, a pozvala jsem ho, aby se mnou později povečeřel.

Posadili jsme se v jídelně k jednomu z těch méně obsazovaných stolů a začali se seznamovat.

Jídlo patrně nebylo takové, na jaké byl zvyklý. Ve Svaté Marii máme skromné nároky. Když je ho hodně, je bohatě zalité univerzální omáčkou a následuje po něm pudink, jsme většinou spokojení. Jsme prostí lidé.

Pracujeme v Ústavu pro výzkum dějin svaté Marie, který je volně navázaný na staroslavnou a ctihodnou Thirskou univerzitu. Svatá Marie je ošumělá a otřískaná a o nás platí totéž. Máme dvě základní funkce – zaznamenávat a dokumentovat významné historické události v příslušné době (ale tak jo, říkejte tomu cestování v čase, když jinak nedáte) a zůstat naživu. To první zvládáme velice zdárně. Na tom druhém musíme ještě zapracovat.

Eddie celou večeři spokojeně žvatlal. Zeptala jsem se ho, proč si vybral právě sira Isaaka.

„Ach, on je můj idol už od dětství. Byl to gigant. Odrazový dalekohled, optika, matematika, gravitace… pozoruhodný intelekt. A teď ho dokonce uvidím osobně. To je úžasné, Max – brzy se mi splní celoživotní touha.“

Usrkl vody. Žádné víno. Večer před skokem nepijeme. Přinejmenším od té doby, co Baverstock a Lower nastavovali koordináty po prohýřené noci a zapletli se do obléhání Paříže víc, než by si byli přáli.

„Teď povídejte vy, má drahá. Jak je to s vámi? Máte také nějakou celoživotní touhu?“

„No, spíše krátkodobou, pane profesore. Vrátit svému oddělení přirozenou barvu.“

„Ano, s Edwardem jsme se tomu hodně nasmáli.“

Pokusila jsem se představit si doktora Bairstowa, jak se hodně směje. Marně. Tu a tam, když ho něco potěšilo, dal najevo uspokojení podobnou formou, jako když postarší sup nenadále objeví oslí mršinu. Ale hodně se smát…?

Cestou zpět do hangáru Hawking kolem nás prošel náčelník Farrell, věnoval mi soukromý úsměv a pak zdvořile pozdravil: „Dobrý večer, Max. Dobrý večer, pane profesore.“

Profesor Penrose ho sledoval, jak nás míjí, a pak se ke mně s jiskrou v oku otočil: „Váš mladý přítel?“

Jak vidět, nic mu neušlo.

„Nevím, jestli ‚mladý‘ je vhodný výraz, pane profesore.“

Zasmál se. „V mém věku je mladý každý. Neměli jsme ho pozvat, aby si přisedl?“

„Odmítl by. Musí pro nás připravit buňku. Máme číslo osm.“

Buňky jsou středobodem našich operací. Dopravují nás do příslušných údobí minulosti, jež máme zkoumat. Jsou malé, odolné, jako by byly vyrobeny z kamene, mají plochou střechu, a ať si vybereme kteroukoli epochu, všude jsou nenápadné. V nich jíme, pracujeme i spíme. Také ony jsou ošumělé a otřískané. Zejména ta moje, číslo osm, která toho za ta léta zažila víc než dost. Profesor už absolvoval s Timem úvodní prohlídku, takže se seznámil se specifickým zápachem buněk, směsicí přetížených elektrických obvodů, mokrého koberce, přehřátých historiků, ucpaných záchodů a z jakéhosi důvodu i zelí. Parfém buňky.

„A co vaše dlouhodobé touhy, Max?“

K tomu byl navíc neodbytný.

Musela jsem se trochu zamyslet.

„No, mým vrcholným cílem byla samozřejmě vždycky Trója…“

„Ano, to jsem pochopil, ale co potom?“

Hrála jsem si s vidličkou.

„Docela by mě potěšil i Azincourt…“

„No?“

„No…“ Dál jsem se zabývala vidličkou.

„Milostivý bože. Čekal jsem nějaké tajemství pochybného rázu. Samozřejmě bych něco zdvořile zamumlal a změnil téma, ale když pochybná tajemství druhých bývají pokaždé nesmírně zajímavá.“

Zasmála jsem se. „No tak sice mám tajemství, ale není nijak pochybné, pane profesore. Mrzí mě, že vás musím zklamat.“

Naklonil se ke mně přes stůl. „Stejně mi ho povězte.“

V myšlenkách jsem se vrátila k jednomu večeru před několika krátkými měsíci.

Když se usadil prach za výpravou k Marii Stuartovně, měli jsme – Leon Farrell a já – rande. Tím myslím opravdové rande, v načančaných šatečkách, na vysokých podpatcích, s make- -upem, prostě se vším všudy…

A bylo to kouzelné. Výjimečně nebyl v dohledu nikdo ze Svaté Marie. Nepršelo. Nic nezačalo hořet. Nikdo nás nepronásledoval. Prostě dokonalý večer.

Sešla jsem se s ním ve dvoraně.

Stál tam s hlavou na stranu a studoval naši pracovní tabuli.

„Opravdu Marie Antoinetta mluvila i potom, co jí uťali hlavu?“

„No, podle legendy ještě nějakou chvíli nato pohybovala rty, pokud se to dá považovat za mluvení. Jestli mozek může fungovat tři minuty bez kyslíku, pak předpokládám, že by alespoň po část té doby mohla formulovat svoje poslední myšlenky. Nevím ale, jestli by dokázala ovládat mluvidla. Musím se na to zeptat Helen.“

Dost pozdě mě napadlo, že když už máme to rande, víc by se hodilo odpovědět prostě ano, nebo ne a změnit téma na něco méně smrtícího. Uvědomovala jsem si, že se sociální komunikací jsem dost na štíru.

Rozhodli jsme se, že zajdeme do Falconberg Arms, hospody ve zdejší vesnici. Naše rande muselo proběhnout v pěší vzdálenosti, protože jsem nedávno vjela autem do jezera. To je na delší povídání.

Byl příjemný večer, teplý a vlahý, a my jsme nikam nespěchali.

Majitel podniku Joe Nelson nás uvítal ve dveřích. Znala jsem ho od chvíle, kdy jsem do Svaté Marie přijela. Během stáže se mi hospoda stala druhým domovem. Joe byl prťavý, podsaditý a ani husté tmavé vlasy nedokázaly zakrýt, že má uši jako satelitní antény. Na tváři měl jizvu ve tvaru srpu. Věděla jsem, že s Leonem jsou dlouhé roky přátelé. Sedli si, protože ani jeden toho moc nenamluvil.

„Leone.“

„Joe.“

Dva nejupovídanější chlapi na světě zůstali chvíli bez hnutí stát, tak je nejspíš vyčerpalo právě vynaložené úsilí.

Nakonec se Joe pohnul. „Napadlo mě, že budete rádi za trochu soukromí, a tak jsem to pro vás přichystal tady.“

Vedl nás chodbou ke dveřím po levé straně.

„Snídaňový salonek,“ ohlásil a obřadně otevřel dveře.

Vstoupila jsem do Pohádky.

Ze tří stolů byl prostřený jen jeden. Malý stolek poblíž krbu zakrýval sněhobílý ubrus. Od příborů a křišťálových sklenic se odráželo mihotavé světlo svíček. Malá ozdobná kytice ze zlatých růží uprostřed stolu voněla po celé místnosti.

V pozadí tiše hrála Měsíční sonáta.

„Tudy, prosím,“ odváděl nás Joe ke stolu, kde na mě čekala perfektní margarita. V mysli jsem se přenesla zpátky do hotelu v Rushfordu, kde jsem před lety měla na sobě tyhle šaty a on v obleku vypadal senzačně. Tehdy jsme tančili a udělali tak první kroky k váhavému porozumění. Když jsem se ohlížela za těmi zhruba dvanácti měsíci, moc jsme za tu dobu nepokročili. Ale on se snažil a já jsem slíbila svému asistentovi Davidovi, krátce před tím, než zemřel, že se taky budu snažit. Dodnes se mi po něm každý den stýská.

„Leone, tohle je prostě dokonalé.“

„Díky. Vypij to.“

„Co to je?“

„Alkohol.“

„Prima. A proč?“

„Protože s tebou chci mluvit.“

„V tom případě ale alkohol není ten správný prostředek.“

„Chci, abys to vypila, a pak poslouchala, co ti chci říct.“

„Chceš mě omámit alkoholem, abych ti odkývala něco hrozného?“

„Ne, chci tě omámit alkoholem, abys mě poslouchala. Snažil jsem se na to zavést řeč hned po Jacku Rozparovači. A potom znovu po Ninive, jenže tehdy byly na pořadu dne důležitější věci. Nechci od tebe hned odpověď. Chci jen, abys naslouchala v klidu a nezpanikařila, a k tomu se podle mě nejlíp hodí alkohol.“

„Tak dobře. Spusť.“

Ucucla jsem, pocítila, jak se mi končetinami rozlévá dobře známé teplo, a olízla si ze spodního rtu sůl.

Hleděl na mě. „Jak se cítíš?“

„Zatraceně dobře.“

„Fajn. Mám pro tebe návrh.“

Ach ne, ne, ne, ne. Jenom ne svatbu. Opravdu jsem měla dojem, že svůj vztah k manželství jsem objasnila dostatečně jasně. Jednou se mě někdo zeptal, co bych považovala u manžela za největší přednost. „Kdyby byl často pryč,“ odvětila jsem. Znovu se mě na to už nikdo nezeptal.

„Ne,“ řekl a spěšně mi dolil. „Uklidni se. Napij se.“

Znovu jsem usrkla a cítila, jak se moje zděšení rozpouští v tequile.

„No, už se do toho dej.“

„Do čeho?“

„Tak to jsem přesně já. Po jednom drinku jsem šťastná. Druhý drink – a ztrácím vědomí. Máš asi tak osmivteřinové okno. Dej se do toho.“

„Dobře, máš to mít. Chtěl bych, abys odešla ze Svaté Marie.“

Znechuceně jsem na něj pohlédla. „Cože? Proč? Co jsem provedla? Chceš se se mnou rozejít? Proč bych měla odcházet já? Pokud ti je moje přítomnost nepříjemná, je to tvůj problém, ne můj. Nepustím práci proto, že chceš se mnou skončit. Odejdi ty.“

„Ano,“ pravil a odebral mi sklenici. „Něco mi říká, že jsem nejspíš propásl okno.“

„Jaké okno?“

Ztěžka vzdychl.

„Nemám žádné výčitky. Dal jsi mi alkohol.“

„Ano, sám jsem si to spískal. Dejme tomu ještě čas, co ty na to? Pak to zkusím znovu.“

Přinesli nám předkrm: talíř mořských plodů.

Věnovala jsem pozornost jídlu. To mi zpravidla jde. „Ty krevety jsou báječné. Budeš ty svoje jíst?“

„Ano. Moc ti to dnes večer sluší.“

„Díky, je to od tebe milé. Tyhle šaty jsem měla tehdy v Rushfordu. Vzpomínáš?“

„Ano. Myslím, že to byl pro nás oba pamětihodný večer.“

„A ty jsi nakonec odešel.“

„Musel jsem,“ namítl věcně. „Ty asi nemáš tušení, jak na mě působíš, viď?“

Polkla jsem.

„Nápodobně.“

Vzal mě za ruku. Místnost se se mnou zhoupla. Srdce se mi rozbušilo o sto šest.

Otevřely se dveře a přinášeli nám druhý chod. „Je všechno v pořádku?“

„Ano, děkujeme,“ odvětil Leon.

Jen jsem přikývla, protože jsem v tu chvíli nebyla schopna slova.

Jedli jsme mlčky. Pokrmy byly výtečné. Prostředí dokonalé. Něco takového jsem ani vzdáleně ještě nikdy nezažila. Že by si někdo dal takovou práci jen kvůli mně… Rozhlížela jsem se po svíčkách, po růžích, zadívala se na muže proti mně.

Přistihl mě, jak na něj hledím. Zůstalo to beze slov. Vlastně jsme nepromluvili docela dlouho. Odvrátila jsem pohled a šmátrala po sklenici. Musela jsem být nemocná. Chuť k jídlu se mi zcela vytratila. Měla jsem co dělat, abych dýchala, šel ze mě horký vzduch. Skutečně velmi horký.

Leon s pohledem upřeným do talíře tiše prohodil: „Máme za sebou náročný rok a já chtěl, aby se nám dnešní večer natrvalo vryl do paměti.“

Vzala jsem ho za ruku, zadívala se mu pevně do očí a překročila zející propast před sebou: „Určitě se vryje.“

Popadl dech, odstrčil židli a natáhl se ke mně.

Do dveří strčil hlavu Joe Nelson. „Můžeme servírovat dezert?“

„Ano,“ přisvědčila jsem a Leon vzdychl. Už zase.

Zůstali jsme oba sedět. Vzácná chvíle byla pryč. Měl dost rozumu, aby se ji nepokusil znovu vyvolat.

„Místo neustálého uvažování o minulosti bychom možná měli věnovat čas rozhovoru o naší budoucnosti.“

Přinutila jsem se k vlídnému úsměvu a sevřela jsem sklenici, div jsem ji nerozdrtila.

„Řeknu to na rovinu. A žádám jen, abys to nezavrhla, aniž by ses nad tím zamyslela.“

„O co jde?“

„No,“ protáhl. „Uvažovala jsi někdy, co budeš dělat po návratu z Tróje?“

„Jsem historička. My do budoucna neplánujeme.“

Vyhnula jsem se přímé odpovědi, protože jsem o té věci skutečně uvažovala. Stinnou stránkou toho, když se vám splní celoživotní sen, je otázka co dál. Jakým směrem pokračovat? Čeho dalšího dosáhnout? Musím se přiznat, že ta myšlenka mě znepokojovala. „Nevím přesně, co tím myslíš.“

„Mám pro tebe návrh.“

Všiml si, jak mě to vyděsilo.

„Ne, ne, uklidni se. Zvolil jsem nevhodná slova. Měl jsem říct nabídku. Dostal jsem nápad.“

Dýchalo se mi o něco volněji.

„Mluv.“

Podíval se na mě. „Možná to nebude snadné. Vím jistě, že to nebude snadné. Mohla by to být tvoje nejobtížnější mise. Možná ji nepřežiješ. Já téměř určitě. A i když vyvázneš životem, určitě nebude nic jako dřív.“

Teď měl mou pozornost.

„Vím, že sis svou budoucnost nijak neplánovala, protože jsi ani nepředpokládala, že tě nějaká čeká. Vím, že jsi oddaná své práci a že v tom, co děláš, jsi dobrá. Že se moc nestaráš o to, co se děje za zdmi Svaté Marie, ale rád bych ti něco navrhl.“

„Ne,“ uklidňoval mě, když jsem otevřela pusu, abych zase zpanikařila. „Vyslechni mě, prosím. Byl bych rád, abychom někdy v budoucnu, až se nám oběma bude chtít, odešli ze Svaté Marie a začali nový život. Ne, nech mě domluvit, prosím. Tahle práce tě jednou zahubí. Může to nastat za několik let nebo třeba hned zítra, ale jednoho dne se nevrátíš. Jednoho dne otevřu dveře buňky a ty budeš mrtvá a já nebudu chtít dál žít ve světě, ve kterém bys někde nebyla. Chci tím tedy říct, že než k tomu dojde, odejdeme a začneme žít jinak. Společně. Jsem strojař. Seženeme si bydlení, kde bude i dílna, a já budu mít čas na to, abych realizoval některé své nápady. A ty, Max, můžeš začít malovat všechno to, co máš na srdci. Můžeme mít dílnu napůl – nebo tam budeš mít svůj ateliér, jestli chceš – a budeš se věnovat další činnosti, ve které jsi opravdu dobrá. Vytvoříš ucelené dílo, získáš reputaci… Budeme spolu chodit na procházky, držet se za ruce, krmit kachny, chodit do kina, učit se vařit, získáme nové přátele, budeme koukat na televizi… je toho tolik, co můžeme dělat společně. Mrzí mě, jestli to zní kýčovitě a hloupě, ale myslím si, že to bude vzrušující. Nudit se určitě nebudeme, protože jsem tě viděl vařit. Chci prostě strávit život s tebou. Teď víc než kdy jindy. Prosím, neodmítej to jen tak bez rozmyslu. Slib mi, že o tom budeš uvažovat.“

Nemusela jsem o tom uvažovat. Náhle mě osvítil oslepující záblesk jasnozření a z minulosti na mě opět promluvila Kal: „Nadejde den, kdy to nebude stačit.“ Tehdy mě nenapadlo, že by se to mohlo týkat mě, ale teď mi došlo, o čem mluvila. Na druhou stranu to bylo děsivé téma. Šlo o vztahy, partnerské sdílení, rodinný krb a podobné věci, na něž jsem skutečně pohlížela jako na ďáblovo dílo. Pořádně zhluboka jsem se nadechla.

„Ne.“

Doufám, že takový výraz už nikdy u nikoho neuvidím.

„Nemohla bys o tom nějakou dobu přemýšlet?“

„Ne.“

„Nemusí to být hned. Stačí třeba až za hodně let.“

„Ne,“ opakovala jsem. „Nechci čekat roky. Až se vrátím z Tróje, ať už se tam zdržíme jak dlouho, podáme oba výpověď, odjedeme odsud a zařídíme si nový život. A budeme dělat všechno to, co jsi zmínil. Pánbůh ti pomáhej, protože pokud nebudu žít v naprostém souladu a štěstí, udělám ti ze života peklo.“

Vzal mě za ruce bez ohledu na skleničku, kterou jsem držela, a všechno ostatní. „Počkám.“

„Možná to nějakou dobu potrvá. Trója bude minimálně na dva roky.“

„Počkám.“

K závažnému kroku jsem se zhluboka nadechla. „Tak dobře, domluveno?“

Nedokázal se na mě podívat. Polkl a přikývl.

„Domluveno.“

Vyprávěla jsem něco z toho Eddiemu, který zamyšleně přikyvoval a k mému údivu změnil téma.

„Ve srovnání s Trójou – a Azincourtem – vám musí skok, který nás čeká zítra, připadat jako nic.“

„V žádném případě, pane profesore. Doktor Bairstow jednou prohlásil: „Nejde vždycky jen o bitvy a prolévání krve.“ A měl pravdu. Viděla jsem kupříkladu visuté zahrady Semiramidiny a bylo to ohromující.

Necítila jsem potřebu vykládat mu, jak to skončilo. Nebo jak dopadl skok do Whitechapelu. Nebo výprava do křídy.

Tohle bylo téma, o kterém jsme nikdy nemluvili. Dokonce ani mezi sebou. Ztráty dnes nejsou ani zdaleka tak vysoké jako dříve. Skoro jako bychom my, historici, kteří sice rejdíme po časových osách jako čamrdy, ale snažíme se přitom chovat způsobně, uzavřeli jakési vratké příměří s historií, která v poslední době nejeví už tak silnou tendenci hromadně nás masakrovat za sebemenší prohřešky.

Tohle ale nebudete objasňovat civilovi, který se za necelých čtyřiadvacet hodin má s vámi vypravit do sedmnáctého století.

Druhý den ráno jsem se zašla poradit s doktorkou Fosterovou pro případ, že by Eddie přes noc chytil nějakou závažnou chorobu. Sice to nebylo pravděpodobné, ale jistota je jistota. Seděla na parapetu, kouřila a vyfukovala dým z okna.

Významně jsem se zadívala na protipožární čidlo. Ona se na oplátku výmluvně podívala na baterii ležící na stole. Kde ležela vždycky. Vzdychla jsem. Leonovi, který sváděl ohledně vyndávaných baterií úporné boje a prohrával na všech frontách, by se to nelíbilo.

„Co profesor Penrose? Je v dobré kondici?“

„V lepší než ty, Max. Na druhou stranu jsem samozřejmě viděla deset dnů staré mrtvoly, které byly v lepším stavu než ty. To koleno tě jednou nechá ve štychu.“

„Před Trójou na to není čas.“

„Napravíme ti ho hned, jak se vrátíš. Než to začne být opravdu vážné.“

Na tom vlastně nezáleželo, ačkoli to jsem jí říct nemohla. Nevěděl to nikdo kromě Eddieho. Nedokázala jsem ani uvažovat o tom, jak na to bude reagovat Ian nebo Tim.

„Abychom se vrátili k profesoru Penroseovi…“

„Na svůj věk je zdravý jako řípa. To ale není myšleno jako svolení k tomu, abys ho vláčela po celém Cambridge. Všichni si ještě dobře vzpomínáme, co jsi provedla panu Dieterovi.“

Dieter a já jsme při útěku před sesuvem půdy v křídě jednou zažili docela tvrdé přistání. Museli prakticky zdemolovat buňku, aby nás z ní dostali. Ale po několika dnech na marodce a zásadní opravě buňky dopadlo všechno dobře, takže jsem nechápala, proč se tím kdekdo neustále ohání.

2

Měli jsme před startem.

„Takže, pane profesore. Požádám vás, abyste se posadil. Ne, sem ne, do toho křesla napravo. Tak. Udělejte si pohodlí. Hned se vám budu věnovat.“

Posadil se, trochu se na hrbolatém sedadle vrtěl, rozhlížel se a vnímal každý detail. A pravděpodobně se snažil nevdechovat ten smrad.

Seděli jsme v čísle osm. Tato buňka měla ovládací pult napravo ode dveří a před ním stála dvě nepohodlná křesla přišroubovaná k podlaze. Obrazovka nad pultem nabízela pohled vnější kamery na techniky v oranžových kombinézách, jak se hemží po hangáru a věnují se posledním technickým přípravám. Podél stěn buňky byly rozestavené skříňky s vybavením pro dlouhodobé mise a našimi osobními věcmi. Po stěnách se vinuly tlusté svazky kabelů a mizely ve stropě. Za příčkou v koutě se skrývala sprcha a toaleta. Malá lednice obsahovala základní životní potřeby a na polici vedle ohromné lékárničky stála konvice a dva hrnky. Jsme Svatá Marie. U nás je pohonnou hmotou čaj.

Skříňky měly promáčklé dveře. Ovládací pult byl na některých místech odřený, na jiných se leskl. Některé skvrny na podlaze by mohly vyprávět zajímavé příběhy. Toaleta málokdy fungovala, jak měla, a většinou nebyla vůbec funkční. O smradu jsem se myslím už zmínila. Ale jsou to prostě naše buňky a my je máme rádi.

Leon na mě mrkl. „Všechno je nastavené, Max. Souřadnice jsou zadané. Doufám, že půjde o rychlý výpad a hned zase zpět.“

„Taková je naše představa.“

Z kapsy nad kolenem vytáhl tablet, sklonil se nad pultem, zaznamenal pár číselných údajů a zase se narovnal. „Jsem hotový. Přeju šťastnou cestu. Hodně zdaru, pane profesore.“

Profesor jen nadskočil, protože vzrušení ho připravilo o řeč.

„Dávejte na sebe pozor,“ prohodil Leon a přitom se díval na mě, jako pokaždé.

„Bude to dobré,“ opáčila jsem neurčitě.

Dveře se za ním zavřely.

Naposledy jsem zkontrolovala řídicí pult.

„Pořád máte čas si to rozmyslet, Eddie.“

Zasmál se.

„Zahájit skok,“ vybídla jsem počítač.

„Skok zahájen.“

A pak všechno kolem zbělelo.

Ocitli jsme se v zastrčené páchnoucí úzké uličce nedaleko od Trinity Street, takže jsem měla příležitost poskytnout profesoru Penroseovi tradiční dvě minuty na to, aby se rozkoukal a zorientoval. Vystrčil hlavu ze dveří a pořád dokola opakoval „Pro pána krále! Pro pána krále!“ a jeho smysly si zatím zvykaly na to, co vidí, slyší… a zejména na zápach Cambridge sedmnáctého století.

Nakonec se zmátořil.

„Omlouvám se, Max. Bylo to ode mě neprofesionální.“

„Ale vůbec ne, Eddie. Při svém prvním skoku jsem metala kozelce.“

Zamířili jsme k Trinity College, kde při troše štěstí potkáme mladého člena tamního akademického sboru, Isaaka Newtona.

Cambridge byl přesně podle mého očekávání promočený deštěm a pochmurný. Obezřetně jsme kráčeli po Trinity Street, prodírali se zástupy a já se pod pláštěnkou třásla chladem. Bylo tu přecpáno; studenti, obyvatelé města, obchodníci i dobytek se s halasem strkali na nerovných kočičích hlavách.

Eddie zíral na všechny strany. „Víte, myslím si, že Turistické informační centrum bude někde tamhle. Jednoho dne.“

Neodpověděla jsem. Šlapala jsem v čemsi růžovém a mazlavém. Řádný úklid ulic zavedli v Cambridge na svou dobu zjevně hodně brzy, už v roce 1575. Bůhví, jak to tady vypadalo předtím, protože dnes jsme až po kotníky šmatlali v moči, hnijící zelenině, neidentifikovatelných vnitřnostech, psích výkalech, zvratcích, loužích špinavé vody, koňských koblihách, blátě a jiných věcech, na které jsem ani nechtěla myslet. Ještě znepokojivější bylo, že všude pobíhali psi hledající něco k snědku. Litovala jsem, že jsem si s sebou nevzala hůl. Samotné město popsal kdosi, už si nevybavuji, kdo to byl, jako nízko položené, špinavé, s mizerně dlážděnými ulicemi a ubohými budovami. Ani proti jednomu bodu jsem neměla co namítnout.

Trinity Street se svými hostinci a domy obchodníků byla docela úhledná, ale za hlavními ulicemi se táhlo až dolů k řece bludiště zaneřáděných uliček a špinavých dvorků. Ukažte mi takovou uličku, jakoukoli, a já tam najdu zaparkovanou buňku.

Jak jsme se blížili přímo k Trinity College, viděli jsme, že hlavní branou proudí sem a tam zástupy lidí. Starost mi dělalo, že mezi nimi nebyly žádné ženy.

Zůstali jsme nenápadně stát u vstupu a sledovali proudící davy. Chtěla jsem chvíli počkat, než vstoupíme na půdu školy. S tímto skokem by neměl být vůbec žádný problém; měli jsme koneckonců navštívit jednu z předních vysokých škol světa, ne bitevní pole u Waterloo. Jenže jsme byli ze Svaté Marie a je známo, že na nějakou tu potíž příležitostně narazíme. Konečně jsem kývla na rozechvělého profesora a klusali jsme dál.

Eddie šel první, jako správný akademik celý v černém, upravený a ctihodný. Já byla oblečená jako jeho služebná a taky v černém. Celou dobu jsem se držela krok za ním, takže jsem ho měla pod dohledem.

Propochodoval sebevědomě menšími vrátky zasazenými do bohatě zdobené hlavní brány. Vzhlédla jsem k soše, jež jí vévodila. Jindřich VIII. Tady svíral v ruce žezlo. V jistém bodě dějin studenti vymění korunovační klenot za nohu od židle. Kde se žezlo nachází v současné době, se neví.

„Jednou se objeví,“ prohodil profesor s jistotou, když si všiml, kam se dívám. „Víte přece, jak to chodí na vysokých školách. Právě teď slouží někomu na koleji jako zarážka do dveří. Nebo ho studenti používají jako pohrabáč.“

Věděli jsme, že Newtonova ubikace je vpravo, mezi branou a kaplí. Z jeho pokojů vedlo dřevěné schodiště k uzavřené zahradě, a jelikož jiná cesta z bytu nebyla, musel z něj vyjít předními dveřmi. Měli jsme štěstí, že jsme nepronikli příliš hluboko do areálu školy. Teď jsme se tedy rozhlíželi po nějakém klidném místě, kde bychom se zašili a vyčkali.

V Cambridge jsem ještě nebyla, natožpak v Trinity College, a velikost školy i velkorysost, s níž byla vybudovaná, mě ohromily. Celý areál měl pověst nejskvělejší univerzity na světě a já tomu lehce uvěřila. Budovy byly velkolepé. Později bude čas si je důkladně prohlédnout. Nejdřív ze všeho jsme se ale museli odklidit někam z cesty, kde bychom počkali.

Zvedla jsem si kapuci a uctivě šlapala za profesorem. Nikde v celém prostoru jsem neviděla jedinou ženu a nevěděla jsem, jestli tu vůbec smím být. K takovým koncům vedou uspěchané brífinky. Dostala jsem ale nápad, který v tu chvíli vypadal skoro geniálně, a vzala s sebou zrcátko, jež by mi umožnilo stát nenápadně za profesorem, mít odvrácený zrak, abych neohrožovala zdejší muže, a přesto sledovat dění kolem.

Nevím, jak mě mohlo napadnout, že by to mohlo fungovat.

Byli jsme připravení na několikahodinové čekání, ačkoli při troše štěstí to mohlo dopadnout lépe. Měli jsme na sobě bytelné boty a teplé nepromokavé pláštěnky a mohli jsme tu stát třeba celé odpoledne, kdyby to bylo nutné. Vzduch byl vlhký, ale nepršelo, i na raný podzim bylo poměrně teplé odpoledne. Zdálky k nám nehybným vzduchem doléhalo krákání vran.

Kolem nás proudilo hodně lidí, samí muži, oblečení převážně v černém. Každý měl buď na hlavě, nebo v ruce klobouk. Zahlédla jsem spoustu paruk, většinou nevýrazné hnědé barvy. Šedavé odpoledne vysálo z celé scenérie veškeré barvy, ale i tak jsem pochybovala, že to tady někdy hýří pestrostí. Lidé chodili sem a tam v malých skupinkách, hlavy měli skloněné a debatovali pravděpodobně o tajemstvích vesmíru. Všechno tu bylo takové, jak jsem doufala – klidné, mírné a bez jakékoli hrozby.

Měla jsem v plánu tiše čekat, pozorovat génia, jak nás míjí, ať už cestou do svého bytu, nebo ven, uhlídat profesora, aby svou modlu neobtěžoval, a pak ho živého a zdravého vrátit doktoru Bairstowovi do Svaté Marie, aby si připili na oslavu úspěchu.

Situace se ale vyvíjela úplně jinak.

Eddie, který tady už někdy byl, si chtěl zkrátit dlouhou chvíli, a tak ukazoval na různé budovy a vysvětloval jejich účel. Odtud vedl jen malý konverzační krůček k debatě o jiných, podle Eddieho méně významných vysokých školách. Například o Queens, kterou založila Markéta z Anjou, královna z rodu Lancasterů, jejíž ostrý jazyk a vysoce rozvinutá paranoia se staly důvody k válce růží.

Jelikož Eddie byl yorkista a já měla lancasteriánské sklony, zkrátili jsme si čas říznou diskusí, která nebyla vždycky úplně věcná. Právě jsem si dávala záležet, abych zepsula celý rod Yorků, když se otevřely dveře a z nich vyklouzla vysoká hubená postava. Měla jsem nějakou dobu obavy, že Newtona nepoznáme, ale můžete mi věřit, že s takovým nosem, jakým se pyšnil, to bylo vyloučené. Zaklapl za sebou dveře, urovnal si svazek papírů, jež držel v podpaží, a chvíli zůstal stát a díval se k obloze. Při své obvyklé roztěkanosti se patrně pokoušel určit, kde zrovna je.

Profesor Penrose strnul jako ohař, který cítí, že se chystá hon, a mimoděk postoupil o několik kroků blíž.

Dotyčnému pohyb neušel a otočil se k nám. Zprvu mě napadlo, že je moc mladý na to, aby to byl ten, na koho jsme měli políčeno. Mohlo mu být nanejvýš pěta- nebo šestadvacet, měl protáhlý bledý obličej, široká ústa a bradu vyjadřující odhodlání. Po stranách obličeje mu jako uši kokršpaněla visely lokny skromné paruky.

Naprosto mě to zaskočilo. Všichni tři jsme strnuli – profesor Penrose s nataženou rukou, jako kdyby mu chtěl podat ruku, já se zrcátkem a Isaac Newton, který stále svíral tlustý svazek papírů převázaný stuhou.

Dlouho jsme na sebe jen zírali.

Eddie zcela zapomněl na instruktáž – z takových důvodů do misí nepřibíráme civilisty –, pokročil vpřed a pravil: „Vážený pane. Je to pro mě čest, velká čest…“ a umlkl, jelikož bylo zřejmé, že jeho idol si ho nevšímá a hledí na mě.

Bože, neměla bych tu být. Patrně zde mají přísná pravidla zakazující vstup ženám a teď mě upálí na hranici. Nebo ukamenují. Nebo zbičují. Napíchnou na kůl. Nabodnutá historička. Věděla jsem, že k tomu dojde. Proto byl pro misi původně vybraný Peterson. Skutečnost, že se v tomto posvátném hájemství vzdělanosti setkává se ženou, génia důkladně rozrušilo, to bylo očividné. Stál s otevřenými ústy a civěl na mě.

Eddieho to zmátlo a otočil se ke mně. „Co…?“

Znovu jsem si začala uvědomovat ostré krákorání vran, jež se zlověstně rozléhalo ztichlým nádvořím. Do jakého průšvihu jsem se to zase připletla?

Ti dva na mě hleděli a já neměla tušení, o co jde. Takže vlastně nic nového. Dokonce jsem sklouzla pohledem níž, jestli jsem náležitě oblečená. Co se to děje?

Isaac Newton ze sebe vypravil ochraptělý zvuk a natáhl chvějící se ruku. Pořád jsem to ještě nechápala. Evidentně ho ovládla nějaké silná emoce. Ale proč? Pomalu mi začalo svítat. Nešlo vůbec o mě. Zaujalo ho zrcadlo. Zíral na moje zrcátko. Z jakého důvodu? Měli tu nějaký předpis ohledně zrcadel? Chápu, že to zní zvláštně, ale shromážděte větší množství vědců mužského pohlaví, důsledně zbavte jejich prostředí kvasinek ženské inteligence a praktičnosti a vynoří se ty nejpodivnější vzorce chování a fobie.

„No jistě,“ řekl a mě překvapilo, že haleká jako křupan. Působil mírně a uhlazeně a já nejspíš čekala, že tak bude i mluvit.

„Jistě,“ opakoval a bylo zřejmé, že nemluví ani k jednomu z nás. „Zrcadlo.“

A než jsem se vzpamatovala, několika dlouhými kroky se přiblížil, vytrhl mi z ruky zrcátko a začal je obracet v rukou.

„Ano… ano… jistě… nahradí čočky…“

Odcouval, otočil se, a než jsem ho stihla zastavit, rychle kráčel ke svému bytu. Tohle bylo důležitější než profesor Penrose a jistě zásadnější než já. Zpronevěřila bych se všem pravidlům, kdybych tu zrcadlo nechala. Nešlo o to, že by to byl nějaký nebezpečný předmět, ale nemůžete prostě zaneřádit historii anomálními předměty. Nemá to ráda. Mám na mysli historii, jak ji ztělesňovala Kleió, Diova dcera a nesmrtelná Múza dějepisectví. Nebo, chcete-li, paní Partridgeová, asistentka doktora Bairstowa, v jednom i ve druhém vtělení velice obávaná bytost. Jako vedoucí výpravy musím usilovat o to, abychom zrcátko získali zpátky. A kdybychom ho nenašli… nebo kdyby ho už stihl zamontovat do nějakého důležitého vynálezu, například do svého zatraceného odrazového teleskopu… mělo by to pekelné důsledky.