PATITUL

CHRIS HADFIELD

Smrtící Apollo

CHRIS HADFIELD

Smrtící Apollo

Přeložil Milan Lžička

Copyright © 2021 by Chris Hadfield

All Rights Reserved

All rights reserved under International and Pan-American Copyright Conventions. No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means, including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the publisher, except by a reviewer, who may quote brief passages in a review.

Published in 2021 by Random House Canada, a division of Penguin Random House Canada Limited, Toronto, and simultaneously in the United Kingdom by Quercus, a division of Hachette UK, London, and in the United States of America by Mulholland Books, a division of Hachette Book Group, New York.

Distributed in Canada by Penguin Random House Canada Limited, Toronto.

ISBN 978-80-242-9066-9

Obsah

Prolog

VZHŮRU NA MĚSÍC

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

ALMAZ

25

26

KOSMONAUT

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

MOŘE JASU

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

ZPÁTKY NA ZEM

54

55

56

57

58

59

60

Poděkování

Věnováno Helene,

která vlastníma rukama vybudovala pestrobarevný stůl, na němž byla napsána tato kniha, stejně jako celý náš společný život

Mnohé z vyobrazených postav jsou skutečné.
K mnoha vylíčeným událostem opravdu došlo.

Prolog

Chesapeakská zátoka, 1968

Jednoho krásného podzimního rána, kdy nebyl na nebi ani mráček, jsem přišel o levé oko.

Právě jsem pilotoval F-4 Phantom, obrovitý a těžký stíhací letoun přezdívaný Létající cihla, jehož přední část byla nově upravená pro umístění průzkumných kamer. Jelikož čumák získal baňatý tvar, obtékal ho vzduch jinak než dosud, a tak jsem s ním vyrazil ke zkušebnímu letu nad Chesapeakskou zátoku, abych zkalibroval systém snímání rychlosti.

Na Phantomu jsem létal strašně rád. Když jsem přidal plyn, okamžitě jsem v zádech ucítil mocný tah, a postupným přitahováním kniplu se nos stíhačky zvedal k nekonečným modravým výšinám. Připadalo mi, jako bych pilotoval nějakého obřího okřídleného dinosaura, který se s nenucenou grácií a volností pochechtává v trojrozměrném prostoru.

Toho dne jsem se ale držel nízko nad vodou, abych přesně změřil, jakou rychlostí letím. Porovnáním toho, co mi ukazovaly budíky v kokpitu, s údaji od techniků, kteří můj let zaznamenávali ze břehu, jsme mohli aktualizovat přístroje letounu a dozvědět se různá fakta o novém tvaru čumáku.

Stiskl jsem malé tlačítko pod levým palcem a do kyslíkové masky jsem zahlásil: „Chystám se na poslední průlet, 550 uzlů.“

Do sluchátek přilby mi okamžitě zachrčel hlas hlavního inženýra: „Rozumím, Kazi, můžeme.“

Pootočil jsem hlavu, abych se podíval, kde se nacházejí orientační značky, velké oranžové reflexní trojúhelníky na sloupcích trčících z vody. Naklonil jsem Phantom doleva, přitažením jsem se otočil a srovnal s příslušnou dráhou na zemi a zvýšil jsem rychlost těsně pod hranici forsáže na 550 uzlů. Přes tisíc kilometrů v hodině čili skoro tři sta metrů s každým tiknutím vteřinové ručičky mých hodinek.

Když jsem klesl níž nad vody zátoky, připomínaly stromy na břehu po pravici pouhou šmouhu. Potřeboval jsem proletět před měřicími kamerami ve výšce přesně patnáct metrů nad hladinou. Kratičký pohled na budíky mi prozradil, že mám rychlost 540 a výšku 22, a tak jsem ještě maličko přidal plyn a zatlačil na knipl, abych se srovnal. Když se přiblížila první značka a mihla se mi pod nosem, stiskl jsem knoflík a řekl: „Můžeme.“

„Rozumím,“ ozvalo se.

Ve chvíli, kdy jsem se chystal ohlásit průlet kolem druhé vížky, jsem uviděl racka.

Byl to jen takový bílošedý flíček, ovšem přímo přede mnou. Okamžitě mi blesklo hlavou, že zatlačím na knipl, abych ho minul, jenže pouhých patnáct metrů nad vodou by to nebyl nejlepší nápad. Zaťaly se mi svaly v dlani i v celé ruce a křečovitě sevřely páku.

Racek uviděl, k čemu se schyluje, a díky ptačímu instinktu, který se vyvíjel miliony let, se vrhl střemhlav dolů, aby se nebezpečí vyhnul, jenže na to už bylo pozdě. Letěl jsem daleko rychleji než jakýkoliv pták. Srazili jsme se.

Technici v řídící věži se tak soustředili na svoje zaměřovací přístroje, že si ničeho nevšimli. Chvíli jim sice nešlo do hlavy, proč jsem podruhé nehlásil „Můžeme“ a pak „Hotovo“ při průletu kolem třetí vížky, pouze si ale odsedli od svých zařízení a hlavní inženýr mi klidným hlasem oznámil: „To byl poslední údaj, Kazi. Pěkný let. Uvidíme se na rozboru.“

Kokpitem se rozlehla obrovská rána. Racek narazil do akrylátového krytu kabiny mírně vlevo přímo přede mnou a roztříštil ho jako granát. Do prsou a obličeje mě plnou silou uhodil vichr o rychlosti tisíc kilometrů v hodině, prosycený racčími vnitřnostmi a úlomky plexiskla, přitlačil mě do katapultovacího sedadla a pak se mnou pohazoval v postroji jako s hadrovou panenkou. Vůbec nic jsem neviděl, jenom jsem oslepeně přitáhl knipl, abych stoupl výš nad vodu.

Až mi zvonilo v hlavě, jak tvrdou ránu jsem schytal do levého oka. Rychle jsem zamrkal, abych si protřel zrak, pořád jsem ale neviděl. Když stíhačka vyletěla výš, stáhl jsem plyn do středních otáček, aby zpomalila, v postroji jsem se předklonil, aby mě vichr nešlehal do tváře, a zvedl jsem ruku, abych si z očí očistil sajrajt. Horlivě, urputně jsem si je mnul a tím pravým jsem jakžtakž zahlédl horizont. Phantom se pomaličku nakláněl doprava a pořád stoupal. Kniplem jsem stroj srovnal, znova jsem si protřel oči a podíval se na rukavici. Světlehnědá kůže byla nasáklá čerstvou rudou krví.

Ta určitě nepatří jenom tomu rackovi.

Rychle jsem si rukavici strhl a v bičujícím vichru si ohmatával obličej. Pravé oko se zdálo v pořádku, ale zmrtvělá levá tvář mi připadala potrhaná a levým okem, které mě bolelo jako čert, jsem neviděl ani ň.

Nos a ústa mi stále zakrývala kyslíková maska z tlusté zelené gumy, jelikož byla ze stran připnutá k přilbě silnými sponami. Ovšem tmavozelený průzor byl tentam, zřejmě ho zničil náraz a vichr. Vztáhl jsem ruce a poposunul si helmu, aby mi na hlavě správně seděla. Potřeboval jsem s někým mluvit, a to fofrem.

„Mayday, mayday, mayday!“ křičel jsem a palcem kluzkým od krve jsem u toho mačkal komunikační tlačítko. „Tady Phantom 665. Srazil jsem se s ptákem. Mám rozbitý kryt kokpitu.“ Viděl jsem tak špatně, že jsem nebyl s to přeladit rádiovou frekvenci, a v duchu jsem doufal, že mě posádka pozorovací věže pořád poslouchá. V kabině panoval takový řev, že bych odpověď beztak neslyšel.

Zatímco jsem si střídavě otíral krev, která mi neustále stékala do důlku pravého oka, a bříškem dlaně si urputně tiskl to levé, zjistil jsem, že vidím natolik, abych mohl pilotovat. Zorientoval jsem se pohledem dolů na chesapeakské pobřeží. Pod levým křídlem se mi rýsoval charakteristický tvar ústí řeky Potomac, a tak jsem se podle něj obrátil zpátky a při marylandském pobřeží jsem zamířil do důvěrně známého bezpečí přistávacích drah námořní letecké základny Patuxent River.

Pták narazil do levé strany Phantomu, tudíž jsem věděl, že tenhle motor mohl nasát část trosek ze střetu a poškodit se. Mžoural jsem na přístroje – žádná žlutá varovná kontrolka aspoň neblikala. Jeden motor mi stejně stačí, pomyslel jsem si a začal se chystat na přistání.

Když jsem se ostře naklonil doleva, ofoukl mi tvář proud vzduchu, takže mi aspoň do zdravého oka nestékala krev. Znova jsem zařval do masky: „Mayday, mayday, mayday, Phantom 665 se chystá k nouzovému přistání z přímky, dráha 31.“ Doufal jsem, že mě někdo slyší a že mi ostatní tryskáče uhnou.

Jakmile se přiblížila základna Pax River, pustil jsem si levé oko a stáhnul motory na volnoběh, abych dostatečně zpomalil a mohl vysunout podvozek. I rychloměr jsem viděl rozmazaně, ale když jsem odhadl, že ručička klesla pod 250 uzlů, popadl jsem velkou červenou páku ovládání podvozku a přepnul ji dolů. Jakmile se začala kolečka vyklápět do patřičné polohy, Phantom se jako obvykle řinčivě roztřásl. Natáhl jsem se úplně doleva a vysunul i klapky a sloty.

Vichr v kokpitu stále připomínal moje osobní tornádo. Nakloněný doleva jsem si z pravého oka naposledy otřel krev, snížil jsem rychlost zhruba o dvě třetiny, opět si vrazil dlaň do krvácejícího levého důlku a zahájil sestup.

F4 má u čelního skla malá jasná světýlka, která se červeně rozzáří, když jste ve správném úhlu pro přistání, a k tomu vydává dlouhý uklidňující tón na znamení, že máte správnou rychlost. V duchu jsem děkoval inženýrům firmy McDonnell Aircraft za to, že mysleli na všechno, a neohrabaně jsem se chystal na finále. Měl jsem úplně rozhozené vnímání hloubky, a tak jsem si to namířil zhruba do třetiny ranveje a rychlost klesání jsem odhadoval, jak jsem nejlíp uměl. Země po obou stranách dráhy se prudce přiblížila a prásk! Byl jsem dole, stáhl jsem tedy otáčky na volnoběh, pákou jsem uvolnil brzdicí padák a usilovně mžoural před sebe, abych Phantom udržel zhruba uprostřed ranveje.

Knipl jsem si přitáhl až do klína, abych aerodynamickým odporem pomohl sedmnáctitunové stíhačce zastavit, ze všech sil jsem šlapal na brzdy kol a snažil se zaostřit na konec přistávací dráhy. Připadalo mi, že se blíží moc rychle, a tak jsem se na brzdy postavil a zapřel se o knipl.

A najednou bylo po všem. Stíhačka se s trhnutím zastavila, motory běžely na volnoběh a já uviděl, jak na dráhu vyjíždějí žluté hasičské vozy a spěchají ke mně. Někdo zřejmě ve vysílačce zaslechl moje volání. Když u mě auta zabrzdila, vyměnil jsem si dlaně na poraněném oku, sáhl jsem dolů a páčkami oba motory vypnul.

Pak jsem se v katapultovacím sedadle opřel a zavřel zdravé oko. Když ze mě vyprchal adrenalin, zaplavila mě nesnesitelná bolest, palčivý žár soustředěný do levého důlku. Zbytek mého těla byl otupělý, zdeptaný, celý promočený a naprosto vyčerpaný.

O bok Phantomu zarachotil žebřík velitele hasičů. A vzápětí jsem vedle sebe zaslechl i jeho hlas.

„Prokristapána,“ zděsil se.

VZHŮRU NA MĚSÍC

1

Houston, leden 1973

Rovina.

Rovina, kam až oko dohlédlo.

Letadlo právě sestoupilo pod mraky a v mlžném, vlhkém jihotexaském povětří se vzdálenosti zdály tak nějak kratší. Kaz se naklonil, aby si lépe prohlédl svoje nové působiště. Na sedadle Boeingu 727 se krčil už skoro čtyři hodiny, a jak natáhl krk, ostře mu v něm luplo. Pod sebou zahlédl vodní cestu vinoucí se průmyslovým bludištěm ropných rafinérií a příbřežních jeřábů. Až se dotkl čelem okna, když nachýlil hlavu a prohlížel si, kde kanál ústí do Galvestonského zálivu, třpytivé plochy mastně hnědavé vody vlévající se do zálivu Mexického, který se skrz smog neostře rýsoval na obzoru.

Žádná velká krása.

Když letadlo začalo klesat k ranveji, všímal si všech drobných korekcí, které piloti prováděli, a za skřípotu pneumatik na dráze houstonského mezinárodního letiště v duchu hodnotil jejich přistání. Nebylo zlé.

Na parkovišti už měl přistavený vůz z autopůjčovny Avis. Hodil si dozadu napěchovaný kufr s kabelou a opatrně na ně položil svou kytaru. „Tahám s sebou zbytečně moc krámů,“ utrousil, jenže Houston se mu měl stát domovem na několik měsíců, tudíž si zabalil všechno, co by mohl potřebovat.

Mrkl na hodinky, přeřízené na centrální čas – v neděli kolem poledne by neměl být hustý provoz –, a nasedl. Když otočil klíčkem, všiml si názvu modelu na přívěsku. Usmál se. Půjčili mu stříbrný Plymouth Satellite.

Kvůli té nehodě přišel Kaz nejenom o oko. Bez prostorového vidění neprošel lékařskou prohlídkou ani jako testovací pilot, ani jako astronaut vybraný pro let na MOL, zamýšlenou orbitální laboratoř určenou k vojenské špionáži. Jeho úsilí a sny se vytratily ve změti zkrvaveného peří.

Námořnictvo ho poslalo na postgraduální studia, kde se zotavoval a studoval kosmickou elektrooptiku, načež svoje analytické znalosti uplatnil v Národní bezpečnostní agentuře a CIA. Náročnost této práce ho těšila, mohl v ní uplatnit svoje poznatky při utváření politické strategie, zároveň ale s tichou závistí sledoval, jak bývalí vojenští piloti létají na mise Apollo a procházejí se po Měsíci.

Neustále se měnící politika Washingtonu však teď zavála sem do Houstonu i jeho. Prezident Richard Nixon zažíval náročný volební rok; jisté kruhy nabyly dojmu, že vesmírný závod už je vyhraný, a inflace i nezaměstnanost byly na vzestupu. K tomu Nixonovi dýchalo na krk ministerstvo obrany, jelikož s končící válkou ve Vietnamu byl další vývoj nejistý, a navíc se na něj pořád zlobilo, že zrušil program MOL. Národní průzkumný úřad totiž Nixona ujistil, že nové družice Gambit-3 Key Hole dokážou pořizovat špionážní záběry lépe a levněji než astronauti na vesmírné stanici.

Jenže Nixon byl kariérní politik, a tak snadno našel výhodný kompromis: dopřát americké veřejnosti ještě jeden let na Měsíc a ministerstvo obrany s jeho obřími rozpočtovými zdroji nechat zaplatit náklady.

Kvůli financování ministerstvem obrany bylo Apollo 18 překlasifikováno na první americký čistě vojenský let do vesmíru a o jeho tajném poslání mělo rozhodnout letectvo. A jelikož se Kaz mohl pochlubit vzácnou kombinací zkušeností testovacího pilota, výcviku v programu MOL a zpravodajské činnosti ve Washingtonu, vyslalo ho námořnictvo do Texasu jako styčného důstojníka mezi vojáky a posádkou.

Měl prostě na všechno dohlížet.

Cestou na jih po dálnici I-45 přepadlo Kaze pokušení zamířit rovnou do Střediska pilotovaných lodí NASA a omrknout to tam, ale místo toho se vydal trochu víc na západ. Před odletem z Washingtonu obvolal několik zařízení a našel si podnájem, který působil víc než lákavě, u městečka s názvem Pearland. Podle cedulí zabočil na Galveston a pak sjel z hlavního tahu na FM 528.

Krajina byla navlas stejně rovinatá, jako vypadala ze vzduchu, s blátivě zelenými pastvinami pro krávy po obou stranách dvouproudé silnice, bez čerpacích stanic a bez provozu. Cedule označující odbočku byla tak malá, že ji málem přehlédl: Vítejte na ranči Polly.

Drncal po nezpevněné cestě, pneumatiky křupaly na drcených mušlích. Za krátkého rytmického zarachtání projel plymouth bránou pro dobytek, zasazenou v silnici do zrezivělého plotu z ostnatého drátu, který se nalevo i napravo táhl kamsi do dálky. Při pohledu před sebe spatřil dva osamocené domy postavené na menších vyvýšeninách. Před tím, který stál blíž, parkoval pick-up. Zabočil na druhou příjezdovou cestu, ve zpětném zrcátku si zkontroloval, jestli má správně usazené skleněné oko, a otevřel dveře. Když celý ztuhlý vystoupil, prohnul záda a krátce se protáhl. Těch let, co proseděl na tvrdých katapultovacích sedadlech!

Oba domy byly nově postavené rančerské bungalovy, ale s nezvykle vysokými a širokými garážemi. Kaz se rozhlédl na obě strany – cesta byla několik set metrů rovná jako šíp. Ideál.

Zamířil k domu s pick-upem, a jakmile vystoupal po schůdcích ke vchodu, otevřely se dveře a vyšel z nich podsaditý svalovec ve vybledlé polokošili ze zeleného tesilu, modrých džínách a špičatých hnědých koních. Mohlo mu být něco přes padesát, vlasy měl sestříhané do prošedivělého ježka a tvář předčasně zvrásněnou věkem. To bude určitě jeho nový bytný Frank Thompson, který se mu do telefonu pochlubil, že na pacifických bojištích pilotoval bombardér Avenger a momentálně je kapitánem u aerolinek Continental.

„Vy jste Kaz Zemeckis?“

Kaz přikývl.

„Já jsem Frank,“ představil se a podal mu ruku. „Vítám vás na ranči Polly! Našel jste nás bez potíží?“

Kaz muži potřásl dlaní. „Ano, díky. Dobře jste mě navedl.“

„Vteřinku,“ řekl Frank a zmizel v domě. Vrátil se s lesklým bronzovým klíčem v natažené ruce, pak sešel ze schůdků a vedl hosta po nové trávě mezi budovami. Odemkl vstupní dveře druhého domu, poodstoupil, předal Kazovi klíč a nechal ho vejít prvního.

Táhlý šikmý strop propojující obývák, jídelnu a kuchyň. Podlahy s terakotovou dlažbou, spousta oken vpředu i vzadu, všude tmavé obložení a chodba vedoucí kamsi doleva, nejspíš k ložnicím. Dosud to tam lehce páchlo lakem. Obydlí bylo plně zařízené, pro jeho potřeby jako dělané. Kazovi se moc líbilo a dal to najevo.

„Půjdeme se podívat do nejlepší cimry v baráku,“ zavelel Frank. Vykročil na druhý konec obýváku, otevřel velikánské dřevěné dveře a rozsvítil.

Vstoupili do plnohodnotného hangáru – patnáct metrů na šířku, dvacet na délku a čtyři na výšku. Vpředu i vzadu byla garážová vrata, na stropě řady zářivek a k tomu hladká podlaha z litého betonu. V samém středu stála pod svítidly neposkvrněná kráska, oranžovobílá celokovová Cessna 170B, ladně spočívající na dvou předních a jednom ostruhovém kole.

„Franku, to je nádherný stroj. Určitě mě na něm necháte lítat?“

„Vzhledem k vašim zkušenostem beze všeho. Chcete si ho hned vyzkoušet?“

Jediná odpověď na takovou otázku zněla ano.

Když Frank stiskem tlačítka otevřel garážová vrata, zajel Kaz svým vypůjčeným autem k boku hangáru a pak cessnu vytlačili ven na cestu.

Společně letoun v rychlosti prohlédli. Kaz překontroloval olej, upustil do průhledné nádobky trochu paliva, jestli v něm není voda, a opatrně ho vylil mezi plevel bující u cesty. Pak si nastoupili, prošli si s Frankem jednoduchý kontrolní seznam, nastartovali motor, sledovali tlaky a teploty a zkoušeli ovládací prvky. Kaz popojel na opačný konec cesty, která se tam ztrácela v lesíku. Stačilo lehce sešlápnout levou brzdu, přidat výkon a letadlo se ladně otočilo po směru dlouhé úzké ranveje.

Kaz zkontroloval magneta, potom s očekáváním povytáhl na Franka obočí a ten přikývl. Kaz tedy plynule přidal plyn až nadoraz, omrkl přístroje a tanečními pohyby nohou na pedálech směrovky udržoval stroj přesně uprostřed šest metrů široké vozovky. Hlavu i trup neustále natáčel doleva a doprava, aby zdravým okem viděl okraje dráhy po obou stranách. Tlakem na volant zvedl ocas, načež ho opět pozvolna přitáhl k sobě; rychlostí devadesát kilometrů v hodině se stosedmdesátka jakoby nic odlepila od země. Vznesli se do vzduchu.

„Kam to bude?“ zvýšil lehce hlas, aby překřičel řev motoru. Frank máchl rukou před sebe a doprava, a tak se Kaz odklonil od dvojice domů a zamířil na východ. Letěl zpátky podél FM 528, a když míjel I-45, podruhé toho dne zahlédl, jak se na horizontu hnědavě rýsuje Galvestonský záliv.

„Tamhle budete pracovat!“ zvolal Frank a ukázal doleva před sebe. Kaz vykoukl bočním okénkem a vůbec poprvé spatřil Středisko pilotovaných lodí NASA – sídlo programu Apollo, výcviku astronautů a řídící centrály. Bylo daleko větší, než čekal – stovky akrů prázdných pastvin, rozpínajících se k západu, a desítky obdélníkových bílých a světlemodrých budov, obklopených parkovišti, povětšinou opuštěnými, jelikož byl víkend. Uprostřed se nacházel dlouhý zelenavý park protkaný pěšinkami, které propojovaly všechny okolní objekty, a posetý kulatými jezírky.

„Vypadá to jako vysokoškolský areál,“ houkl na Franka.

„Vybudovali to tak schválně, aby ho po ukončení letů na Měsíc mohli předat Riceově univerzitě,“ odpověděl mu Frank.

Ne tak zhurta, pomyslel si Kaz. Jestli odvede kvalitní práci a Apollo 18 bude slavit úspěch, mohlo by letectvo Nixona přesvědčit, aby vyslal do kosmu i Apollo 19.

Kaz stáhl otáčky na volnoběh, a když zastavil přívod paliva, motor cessny zakašlal a zhasl a najednou se před nimi zhmotnila dřevěná vrtule. Za nepřirozeně hlasitého cvakotu Kaz povypínal elektrická zařízení.

„Parádní letadlo, Franku,“ uznal.

„Umíte to s ním líp než já. Dráha je setsakra úzká, ale ve vašem podání to byla brnkačka, a hned napoprvé. Jsem rád, že aspoň holka nebude zahálet – já bývám dost často pryč. Motoru to jenom prospěje.“

Frank Kazovi ukázal zásobník s palivem u zdi garáže, pak dovnitř natáhli dlouhou hadici a natankovali nádrže v křídlech. Hned za dveřmi visely na háčku desky, do nichž Frank zaznamenal datum, dobu letu a spotřebované palivo. Oba si němý stroj prohlíželi, sdíleli spolu nevyslovený okamžik vděku za radost z létání. Od chvíle, co se Kaz stal pilotem, měl dojem, že žádnému prostředí patřičně neporozumí, dokud si ze vzduchu neprohlédne místopis, pomyslnou živou mapu přímo pod sebou. Jako by třetí rozměr přidával klíčový prvek a vytvářel mu v hlavě intuitivní schopnost rozlišit to důležité.

„Nechám vás, ať se zabydlíte,“ řekl Frank a vrátil se do svého domu. Kaz za sebou stáhl garážová vrata a vyložil věci z auta.

Chodbou ve tvaru L odtáhl svůj těžký kufr a položil ho na postel v největší ložnici – potěšilo ho, že jde o dvoulůžko. Pohled doleva mu odhalil prostornou přilehlou koupelnu.

Se zvláštním pocitem, jako kdyby se zapsal do hotelu, kufr rozepnul a začal si uklízet věci. Do skříně si pověsil své dva obleky, jeden šedý, druhý černý, plus kostkované sportovní sako. Totéž udělal i s půltuctem košil, bílých a světlemodrých, s kalhotami a dvojicí kravat. Jedny společenské polobotky, jedny adidasky. Neformální a sportovní oblečení putovalo spolu s ponožkami a trenkami do nízkého prádelníku. Dva romány a cestovní budík na noční stolek. Holení a taštička s potřebami pro péči o oko na poličku v koupelně.

Posledními dvěma předměty v kufru byla jeho sepraná oranžová kombinéza amerického letectva a vysoké kožené boty. Dotkl se černobílé nášivky na rameni – rozšklebené lebky s hnáty stíhací perutě VF-84 zvané Jolly Rogers – ještě z dob, kdy vzlétal na phantomech z letadlové lodi USS Independence. Hned pod ní měl přišitý mnohem formálnější znak školy zkušebních pilotů amerického námořnictva, kterou absolvoval jako premiant ročníku. Bříškem palce pohladil svá zlatá křídla námořního letce – pracně vydřený, trvalý doklad svých schopností –, pak kombinézu vytáhl ven, navlékl rukávy na ramínko, pověsil ho do skříně a pod něj postavil hnědé šněrovací letecké boty.

Probudilo ho drnčení budíku u postele, a když zamžoural do prvních paprsků úsvitu, cítil, jak mu skleněné oko drhne v důlku. Jeho první ráno při texaském pobřeží Mexického zálivu.

Vykutal se z postele a po kamenné podlaze, která ho zábla do bosých nohou, se odšoural do koupelny. Vymočil se, pak se koukl do zrcadla a zhodnotil, co vidí. Metr osmdesát, sedmdesát osm kilo (musí si koupit váhu), tmavé chlupy na prsou, bledá pleť. Jeho rodiče byli litevští Židé, kteří uprchli před nastupující hrozbou nacistického Německa a emigrovali do New Yorku, když byl Kaz ještě nemluvně. Obličej měl po tátovi: vysoké čelo, velké uši, široká čelist zakončená bradou s lehkou rýhou. Huňatá tmavá obočí nad světlemodrýma očima, jedním pravým, druhým falešným. Protetikovi se povedlo dobře sladit odstín. Pootočil hlavu doprava, naklonil se blíž a prstem si zlehka napnul pokožku tváře. Jizvy mu zůstaly, ale skoro už zmizely. Po několika operacích (pěti? šesti?) se plastickému chirurgovi povedlo vrátit očnímu důlku i lícní kosti téměř původní podobu.

K práci pro státní aparát to stačí.

Metodicky si odbyl svůj ranní rituál, pět minut strečinku, sklapovaček, protahování zad a kliků – dával tělu zabrat, až svaly naříkaly. Komu se nelení, tomu se zelení.

Už s uvolněnějším pocitem se osprchoval, oholil a vyčistil si zuby. Pak zaštrachal v oční taštičce, vytáhl měkkou lahvičku a v záklonu si do falešného oka nakapal pár umělých slz. Když na sebe krátce zamrkal, zdravá bulva ho sledovala nadprůměrně dobrým zrakem.

Právě to je kdysi dávno při výběru pilotů zaujalo. Oči jako ostříž.

2

Středisko pilotovaných lodí

„Houstone, máme u LM problém s elektrikou.“ Hlas pilota lunárního modulu Apolla Luka Hemminga zněl rozvážně, s klidem popisoval kritickou situaci, před níž se ocitl.

„Rozumím, Luku, koukáme na to,“ odpověděl mu stejně klidně capcom – komunikátor udržující spojení s posádkou – z řídící centrály v budově číslo 30 Střediska pilotovaných lodí. Jeho tón si nijak nezadal s Lukovou nevzrušenou naléhavostí.

Na přístrojové desce před Lukem vedle okénka jasně zářila červená kontrolka hlavního alarmu, kterou při nadcházejícím přistání na Měsíci nemohl přehlédnout. Zamáčknutím rudé světélko zhasl, pro případ dalších poruch ho vrátil do výchozího nastavení. Na panelu výstrah a varování dál blikalo několik kontrolek různých barev.

„Co vidíš, Luku?“ naklonil se k němu velitel mise Tom Hoffman, aby zjistil, jaká je situace, přičemž se ho ve stísněné kabině dotkl ramenem.

„Asi to bude vadné čidlo napětí,“ odtušil Luke. „Volty vykazují nulové, neúměrné nízké hodnoty, ale ampéry se zdají v pořádku.“ Tom se kolem něj zadíval na přístroje a pokýval hlavou.

Posádka si nechala zapnutý mikrofon, takže je capcom slyšel. „Rozumím, Luku, souhlasí. Pokračujte v aktivaci při translunární přeletové fázi.“

Tom s Lukem tedy dál pracovali na zprovoznění přistávacího modulu, využili relativně klidné doby po startu, která potrvá tři dny a během níž urazí vesmírem 384 000 kilometrů mezi Zemí a Měsícem.

Luke vytáhl z kapsičky na rameni tužku a do notýsku, který měl připnutý k panelu, si zapsal rychlou poznámku. Sledoval, jak závad přibývá; jen díky průběžné evidenci si dokázal v hlavě udržovat přehled, zvlášť když se porouchalo víc systémů naráz. Výbuch na palubě Apolla 13 jen potvrdil, jak složitá taková vesmírná loď je a jak rychle může dojít k vážnému neštěstí.

Tom se zadíval do seznamu, který si sám sepsal. „Takže máme tady zaseknutý vypouštěcí ventil v kabině, špatně nakonfigurovaný jistič, pokaženou biomedicínskou telemetrii a teď ještě vadné čidlo napětí. I tak myslím, že můžeme pokračovat v kompletním letovém plánu. Houstone, souhlasíte?“

„Rozumím, Buldoku, budeme hodnotu napětí sledovat a nejspíš pro vás na později připravíme nějaká opatření, jinak ale máte dál zelenou pro lunární navedení i přistání.“ Přezdívku Buldok dal té nevelké odolné lodi Luke, kapitán námořní pěchoty, a to podle dlouholetého maskota mariňáků.

Tom s Lukem si prošli zbytek soupisu závad, deaktivovali LM, tunelem se protáhli ven a zavřeli za sebou průlez.

Ve velitelském modulu je z pilotního sedadla pozdravil širokým úsměvem Michael Esdale. Právě on bude kroužit po oběžné dráze kolem Měsíce, zatímco Tom s Lukem sestoupí na jeho povrch. „Už jsem vás skoro odepisoval,“ prohodil. „Nachystal jsem sváču, napadlo mě, že po tom náročném přehazování spínačů asi budete vyhladovělí.“

Tom se kolem Michaela protáhl na svoje sedadlo vlevo a Luke se uvelebil po Michaelově pravici.

„Tak co Stíhač?“ zeptal se Tom.

„Šlape jako švýcary,“ odtušil Michael, zkušební pilot amerického námořnictva. Byl to on, kdo velitelský modul takhle pojmenoval. Jakožto první černošský astronaut na světě se rozhodl vzdát hold černošským stíhacím pilotům z druhé světové války, takzvaným letcům z Tuskegee, a jejich jednotce, 99. stíhací peruti.

„Ta sváča je teda… dost obyč,“ utrousil Luke a hodil si do pusy malou sušenku se čtverečkem sýru.

„Takhle si NASA představuje kosmický sendvič,“ odvětil Michael. „Nechtěl bys ho spláchnout Tangem?“ Navzdory televizním reklamám nepili astronauti ve vesmíru Tang od ukončení programu Gemini v polovině šedesátých let. Jeden z prvních astronautů totiž kvůli nevolnosti při cestování kosmem Tang vyzvracel, načež se nechal slyšet, že když se mu vracel jícnem ven, chutnal ještě hůř.

Tom stiskl hovorové tlačítko. „Co dál, Houstone?“

„Dejte si čtvrthodinovou pauzu na záchod a my zatím resetujeme simulátor. Pak budeme pokračovat v přípravě na usazení na oběžnou dráhu Měsíce.“

„Tak fajn,“ odpověděl Tom. Stiskl malé tlačítko na náramkových hodinkách a posádka Apolla 18 se vysoukala ze simulátoru velitelského modulu.

Kazovi, který je sledoval na několika konzolích z instruktorského stanoviště ve vedlejší místnosti, jen kratičce blesklo hlavou, že v tom simulátoru mohl sedět on a chystat se ke startu Apolla 18. Ze základny Patuxent River vzlétával s Lukem i Michaelem, všichni byli tehdy zkušební piloti; až do té nehody se vídali téměř dennodenně a skoro každý večer s nimi chodil na pivo. Zatímco mlčky sledoval, jak odborníci záměrně vyvolávají jednu závadu za druhou a posádka se s nimi musí vypořádat – bylo nesmírně důležité, aby Tom, Luke i Michael ještě před odletem na vlastní kůži zažili, co všechno se může porouchat, a naučili se, jak to vyřešit –, cítil se maličko provinile, že je vzápětí postaví před nejzáludnější úkol celé mise.

Po pauze na toaletu si všiml, že Michael i Luke se rovnou vracejí do simulátoru, kdežto Tom se ještě zastavil na slovíčko u instruktorů. Když Kaze zahlédl, s úsměvem od ucha k uchu si to namířil přímo k němu. „No ne, to jsou k nám hosti! Kazimieras Zemeckis! Jsi ještě ošklivější, než si tě pamatuju.“

Kaz mu podal ruku a taky se usmál. S Tomem se neznal tak dobře jako s těmi druhými dvěma, ale ve škole zkušebních pilotů na Edwardsově letecké základně v kalifornské Mohavské poušti studovali ve stejné skupině. „Rád tě vidím, Tome,“ řekl. „Všichni tři výborně spolupracujete.“

„Jo, už nám to celkem jde. Je to zásluha tady těch mučitelů.“

„Po simulaci si s vámi potřebuju promluvit,“ řekl Kaz a odmlčel se. „Novinky z Washingtonu.“

Tom svraštil čelo. Překvapení neměl rád, zvlášť jako velitel posádky. Mrkl na hodinky a pak krátce kývl. „Dobře. Ale teď už se musím vrátit dovnitř. Uvidíme se na rozboru.“

Když Kaz opustil simulátor a vyšel z budovy číslo 5, musel se na chviličku zastavit, aby se zorientoval. Zadíval se na parkoviště před sebou a na devítipodlažní obdélníkový objekt po pravici a v duchu si je spojil s tím, co viděl při přeletu nad areálem z cessny. Zabočil vpravo a otevřeným ústředním nádvořím zamířil do Střediska řízení kosmických letů.

Zvenčí působilo středisko jako tuctový třípatrový blok ze štukovaného betonu s tmavě zabarvenými okny na obranu před texaským sluníčkem. Po cestičce došel až ke vchodu, kde se architekt z povinnosti vynasnažil dát národu to, co se od vesmírného programu očekávalo – hranaté betonové tvary připlácnuté na postmoderní brutalistní krychle. Institucionální ohavnost.

Sáhl do kapsy sportovního saka a vytáhl novou průkazku NASA, kterou mu ráno vydali. Strážný sedící před trojicí těžkých stříbřitých dveří si ji od něj vzal, ověřil si vstupní kód budovy a zase mu legitimaci vrátil.

„Vítejte u nás,“ řekl vlídně a stiskl tlačítko. S hlasitým bouchnutím se otevřely nejbližší dveře. Jako trezor v bance, pomyslel si Kaz. Schválně, jaké se uvnitř skrývají cennosti.

Bezprostřední interiér působil stejně tuctově jako exteriér. Šedivé chodby osvětlené zářivkami, praktické linoleum a na zdech omšelé reprodukce Země a Měsíce v laciných černých rámečcích. Kaz se vydal podle šipek na cedulkách s nápisem „řídící středisko“. Na jednom ze dvou výtahů visela tabulka Mimo provoz, a tak se rozhlédl a vzal to po schodech.

Předložil průkaz dalšímu sedícímu strážnému, který pokýval hlavou a palcem ukázal na bytelně vyhlížející dveře za sebou. Kaz do nich strčil, ale musel víc přitlačit, jelikož byly až nečekaně těžké. Pak za sebou pečlivě zavřel a snažil se nenadělat moc hluku. Najednou se ocitl v centrále pilotovaných kosmických letů, kde činorodě pracovali nejrůznější odborníci.

Vstoupil do místnosti plné sinavě zelených konzolí, umístěných v řadách nad sebou jako v divadle. Všechny pracovní stanice byly obrácené ke třem velkým obrazovkám po Kazově levici, na nichž zářily žlutooranžové hieroglyfy čísel, akronymů a schémat. Za každou z konzolí viděl Kaz obličej ozářený displejem a zamlžený cigaretovým kouřem. Každý specialista měl na hlavě poloviční sluchátka s mikrofonem, aby slyšel jak rádiovou konverzaci, tak hlasy kolem sebe. Na zdech visely emblémy předchozích kosmických letů až po Gemini 4.

Kaz tam stál a přihlížel, jak osazenstvo střediska komunikuje s posádkou Apolla 18, jež se mezitím v budově číslo 5 vrátila do práce. Zahlédl známou tvář, kolegu zkušebního pilota, který zvedl ruku a mávnutím mu naznačil, ať jde k němu. Kaz se tedy stupňovitými patry proplétal nahoru a snažil se nevyrušit z koncentrace letové kontrolory.

Zastavil se až za konzolí capcoma, kde si podal ruku s Chadem Millerem, záložním velitelem Apolla 18.

„Vítám tě v Houstonu,“ špitl Chad. „Byls omrknout posádku?“

Kaz přikývl. „Vede si dobře.“

Oba muži chvíli sledovali cvrkot v sále. Na velkou ústřední obrazovku v popředí se promítalo poněkud komiksové ztvárnění Stíhače. Loď se měla každou chvíli ztratit za Měsícem, a tak se Chad zeptal: „Nedáš si kafe?“ Kaz přikývl a oba v tichosti vyšli ze sálu.

Stejně jako zbytek členů hlavní i rezervní posádky Apolla 18 byl Chad Miller vojenský zkušební pilot. Měl jasně modré oči, pískově hnědé vlasy a rozložitá ramena, vyplňující krátké rukávy blankytné polokošile, úhledně zastrčené za útlý pas robustní postavy. K tomu šedé kalhoty, hnědý opasek, hnědé mokasíny. Svaly na silných rukou mu jenom hrály, když do dvou bílých smaltovaných hrnků naléval kávu. Na levém zápěstí nosil veliké letecké hodinky.

„Smetanu nebo cukr?“

„Černou, díky.“

Chad mu podal hrníček a zavedl ho do malé zasedačky, kde se s Kazem nenuceně opřeli o dlouhý stůl a povídali si. Jakžtakž se znali z dob, kdy ještě bývali zkušebními piloty, jenže Chad sloužil na Edwardsově základně, kdežto Kaz v Patuxent River, takže spolu nikdy nelétali. V jejich nevelkém společenství se Chad těšil pověsti prvotřídního pilota, který to s kniplem a pedály umí jako nikdo jiný a který za žádných okolností netoleruje neschopnost u sebe ani u druhých. Tuto vlastnost měl společnou s mnoha astronauty a Kaz si ho pro ni vážil – tenhle chlap za to uměl vzít.

Když hovor na chvíli umlkl, nadhodil Kaz otázku, kterou záložní posádce kladl každý. „Myslíš, že poletíš?“

„Ne, Tom je zdravý jako řípa,“ zasmál se Chad. „A osmnáctka bude zřejmě poslední Apollo. Moje poslední šance projít se po Měsíci. Toužím po tom už od dětství.“

Kaz pokýval hlavou. „Ten pocit znám. Jenže já už jsem s lítáním na výkonnějších strojích skoncoval – u námořnictva preferují piloty s oběma očima.“

„To se dá celkem pochopit. Snad tě NASA aspoň nechá lítat na zadním sedadle v T-38, dokud tady budeš.“

Kaz přitakal, pak se naklonil a vykoukl z otevřených dveří, jestli na chodbě někdo neposlouchá.

„Přijdeš po simulaci na rozbor?“

Chad přikývl.

„Musíme si spolu všichni o něčem promluvit.“ Kaz se odmlčel. „Rusáci totiž nezahálejí.“

3

Východní Berlín, 1957

V sakristii katedrály ruské pravoslavné církve byla zima. Otec jeromonach Ilarion si poposedl, povytáhl si ramena roucha, aby měl zahalený zátylek, a v duchu si blahořečil, že se ráno rozhodl vzít si navíc dlouhé spodky.

Uvelebený na vysoké stoličce si otec Ilarion v mdlém zimním světle prozařujícím nedaleké vitrážové okno dál prohlížel americkou armádou sepsaný neúplný seznam takzvaných válečných dětí – šlo o německé sirotky, které si po druhé světové válce osvojili američtí vojáci.

Získat cyklostylovanou kopii soupisu byl proces tak zdlouhavý, že trpělivost docházela už i jeromonachovi – přes rok se musel potýkat s byrokracií cizí armády a jejími obavami o zachování tajemství. Ilarion sepsal devět různých dopisů, které mu pečlivě přeložil anglicky hovořící mladší lektor z katedrály, a dvakrát se osobně vydal na setkání s ekumenickým duchovním při americké misi v Berlíně. Celou věc komplikoval nevyřčený stud Američanů nad tím, že jejich vítězní vojáci zplodili v Německu tisíce nemanželských ratolestí. A vzhledem k tomu, jak v Berlíně sílilo americko-sovětské napětí, bylo manévrování čím dál obtížnější.

Nakonec seznam přece jen poštou dorazil. Jenže když Ilarion s bušícím srdcem americkou úřední obálku otevřel, ke svému zklamání zjistil, že jsou osobní údaje adoptivních rodin začerněné. Teď upíjel čaj a pomaličku sjížděl palcem po každé stránce, dával si na čas, pečlivě zvažoval jméno za jménem a snažil se zachytit stopu, která za tucet let od roku 1945 notně vychladla.

Ráno co ráno vzdával Ilarion v modlitbách díky za svůj nový život jeromonacha, za prostou, poklidnou a hluboce rozjímavou existenci, jež ho jako zeď chránila před vzpomínkami na drsné dětství ve válkou rozvráceném Berlíně i před osobním zážitkem toho, jakých krutostí jsou lidé schopní. Přesto ho nesmírně tížilo svědomí, že přišel o sourozence. Zklamal své zesnulé rodiče, jelikož se o bratříčka nepostaral, a tak ho toužil najít a poskytnout mu pomoc, pokud by ji potřeboval.

Díky základům angličtiny aspoň dokázal rozluštit význam každého ze sloupečků: jméno, pohlaví, věk, barva vlasů a očí, datum narození, je-li známo, a datum a místo adopce. Mnohé z dětí byly tak maličké, že v seznamu figurovalo pouze křestní jméno, a někdy ani to ne. Jedním z nemnoha pozitiv byla skutečnost, že před válkou v Berlíně nežila až tak početná ruská menšina – povětšinou šlo o emigranty, kteří uprchli před komunisty, stejně jako jeho rodiče. V duchu jim děkoval, že synům dali tradiční ruská jména. Najít v seznamu plném Hansů a Wilhelmů malého Jurije by mělo být poměrně snadné, byť jména nebyla seřazená podle abecedy ani data narození nebo adopce; jako by ten přehled poskládali z nahodilé hromady adopčních lejster. Otce Ilariona napadlo, že nemá jak poznat, jestli se nějaká stránka neztratila nebo některá z adopcí nechybí. Povzdechl si a četl dál.

Když zničehonic dospěl palcem k řádku popisujícímu hocha jménem Jurij, samým úlekem až zatajil dech. Očima nevěřícně těkal po řádce. Že by to byl on?

Datum narození bylo uvedeno jako neznámé a chlapcův věk se odhadoval na sedm let. Datum adopce znělo 1947, jenže Ilarion nepoznal, jestli se tím myslí rok, kdy kloučka odvezli z Berlína, anebo kdy se všechno úředně dotáhlo. Jeho bratříček se narodil roku 1935, takže tenhle byl moc mladý. Přesto si k dané položce tužkou připsal úhledný otazník.

Když našel dalšího Jurije, opět si ho označil. Než dospěl na konec seznamu, měl čtyři možné stopy, ani jedna ovšem úplně neseděla. A pak mu došlo, že přeskočil spoustu dětí, u nichž nebylo jméno uvedené. Trochu rozladěně to tedy vzal znova od začátku a tentokrát zkoumal všechny berlínské sirotky mužského pohlaví narozené kolem roku 1935. Šlo mu to od ruky pomaleji, ale po půlhodině opět dospěl ke konci. Rychle seznamem zalistoval a napočítal 23 kandidátů. Mírně zavrtěl hlavou. Ne kandidátů. Dětí.

Otec Ilarion si udělal krátkou přestávku a uvařil si další čaj. Zatímco voda v konvici bublala, protáhl si záda a zakroutil boky, aby si ulevil od bolesti v kratší noze. Právě takhle přišel o Jurije. Utrpěl vážně zranění, když jako zedník pracoval na stavbě – tomuhle řemeslu se vyučil od táty. Ze špitálu neměl bratříčkovi jak poslat vzkaz, a když se vrátil do sklepa, kde se sourozenci ukrývali, byl Jurij pryč a s ním i jediná fotografie maminky, co měli, a medailonek, který s láskou opatrovala. V chaosu válkou zpustošeného města se mu bratra nepodařilo najít. Po letech hledání jakékoliv stopy v záznamech o zemřelých mu však došlo, že si Jurije mohl někdo osvojit, a tak se pustil do pátrání zbrusu nového. Přiblížil ruce ke konvici, z níž sálalo příjemné teplo, a pak si nahřátými dlaněmi obemkl pošramocené stehno, které ho v chladu nebo při změně počasí stále pobolívalo. Jakmile konvice začala hvízdat, vzal si z plechovky na polici suchar, vařící vodou zalil už vylouhovaný čajový pytlík a vrátil se ke stolu.

Čekala ho detektivní práce. Bratříček zmizel v samém srdci Berlína. Zcela určitě se narodil roku 1935, takže mu tou dobou bylo devět, jenže Jurij byl na svůj věk malý, tudíž třeba úřady usoudily, že je mu sedm nebo osm. Zbylé dvě jistoty: modré oči a světlehnědé vlasy.

Vtom ho něco napadlo. Neznámá cizí jména přepisují Američané všelijak, takže bude muset prověřit i varianty Yuriy, Juri a podobně. Při představě další dřiny sevřel rty, ale vzápětí se usmál, jelikož si vzpomněl na citát z nekonečné útěchy svojí víry: Nemůžeš se naučit pokoře, dokud jsi dost neprotrpěl ve svém srdci.

Mnich si seznam znova prošel a seřadil si děti podle pravděpodobnosti. Označil si dvě výrazné shody, chlapečky jménem Yuri s hnědými vlasy a modrýma očima, dále sedm možných adeptů a jedenáct s pramalou šancí. Dvojici stránek s nejnadějnějšími shodami si zvedl k očím. Pečlivě prozkoumal sebemenší střípek informací a něco objevil. Vojenský úředník, který začerňoval rodinné údaje, svou práci odbyl. Některé z černých čar byly tak tenké, případně křivé, že skrz ně prosvítaly části písmen. Ilarion přešel k oknu, oba listy přitiskl popsanou stranou na sklo a začal přepisovat všechno, co rozeznával.

Podařilo se mu rozluštit i několik dalších detailů o adoptivních rodinách, aby se však dostal dál, potřeboval pomoc angličtináře a taky atlas. Proklepl si i sedmičku dalších možných adeptů a jejich údaje přidal na vlastní seznam. Dalším krokem bude poprosit mladšího lektora, který umí anglicky, aby mu pomohl oslovit ruskou pravoslavnou církev v Americe, k dopisu přiložit seznam a požádat ji, aby se obrátila na církve působící nejblíž možných bydlišť všech chlapců. Existovala aspoň jakás takás šance, že místní církve budou vědět, jestli v okolí někdo neadoptoval rusky mluvícího německého sirotka. Konec konců se tu nabízela příležitost navrátit dávno ztracené děti do stáda. Zpřístupnit každému z nich odkaz ruského kulturního dědictví a víry. Napravit špatnosti války.

Najít svého brášku.

4

Simferopol, Ukrajinská sovětská socialistická republika, 1973

Stroj to nebyl nijak krásný.

Baňatá stříbrná vana, těžkopádně pojíždějící na osmi paprskových kolech. Dvojice vědeckých přístrojů umístěná v přední části připomínala něco na způsob paprskometu a vánoční ozdoby. Stereo televizní kamery vozítku propůjčovaly oči humra.

I název byl spíš popisný než poetický – Lunochod. Klasické ruské inženýrství, kde design slouží praktičnosti. Co do krásy nic moc, ale co do výkonu ucházející.

A Lunochod právě přistál na Měsíci.

Zatímco si Gabdulchaj Latypov – pro přátele Gabdul – promýšlel, jak z rampy se strojem sjet na měsíční povrch, otřel si z dlaní pot do nohavic. Upravil si na ovládacím panelu příručku postupů a zapraskal tlustými klouby. Zkontroloval si, jestli všechny stavové kontrolky svítí zeleně, pak natáhl ruku a opatrně uchopil ovladač. Předklonil se, pro lepší stabilitu se oběma předloktími opřel o panel, zadíval se na obrazovku a pustil se do toho.

Maličko na ovladač zatlačil, stiskl příkazové tlačítko a zase páku pustil. Ovladač vyslal skrz panel elektrický pulz k obřímu satelitnímu talíři před budovou, namířenému přímo na Měsíc. Signál během jedné celé a čtvrt sekundy urazil 384 tisíc kilometrů prázdným prostorem, až doletěl ke špičaté anténce Lunochodu. Ta vyslala pulz do procesoru vozítka, který ho zpracoval a krátce roztočil všech osm kol.

Lunochod trhavě popojel a zastavil se. Dokonale vycvičené psisko, daleko od domova, ale pořád poslouchající páníčka.

Dvojice kamer vozítka pořídila snímek pusté krajiny a odeslala ho na Gabdulův statisíce kilometrů vzdálený satelitní talíř v Simferopolu, kde se mu rozmazaně zhmotnil na černobílém televizním monitoru.

Deset sekund poté, co Gabdul pustil ruční ovladač, spatřil, že se Lunochod pohnul.

„Živoj!“ zvolal vítězoslavně. Žije! Zaslechl, jak to mezi členy operačního týmu, kteří stáli za ním, zašumělo úlevou a nadšením.

Gabdul znovu opatrně zatlačil na ovladač a tentokrát páku podle nacvičeného protokolu podržel trochu déle, aby stroj sjel na měsíční povrch. Aby se pustil do díla.

Gabdul vyrůstal nedaleko Simferopolu na Krymském poloostrově. Tatarský původ rodiny se u něj dal poznat podle husté tmavé kštice, širokých lícních kostí i specifické výslovnosti jeho mnohoslabičného jména. Coby dospívající kluk stál za soumraku pod krymským nebem a užasle sledoval, jak po něm letí Sputnik, viditelný důkaz sovětské technické zdatnosti a převahy. A když čtyři roky nato obletěl Zemi Gagarin, rozhodl se Gabdul stát se kosmonautem. Stejně jako milion dalších mladých Sovětů.

Po střední škole se dal k sovětskému letectvu, které ho poslalo na polytechniku studovat letecké inženýrství, a v duchu doufal, že se pak dostane i na školu pro piloty. Neustále ho ovšem brzdil etnický původ. Gabdul si myslel, že Stalinova deportace 200 tisíc krymských Tatarů do Uzbekistánu po Velké vlastenecké válce je už pouze dávná historie, jenže předsudky byly v armádě pořád hluboce zakořeněné – tím hlouběji, jak zjistil, čím víc se přibližoval Moskvě. Jakožto příslušník etnické menšiny z periferie Sovětského svazu patřil v beztřídní společnosti k druhořadé třídě.

Přestože odpromoval jako premiant, veškeré příležitosti padaly do klína ostatním studentům s příjmeními jako Ivanov nebo Popov. Jelikož mu byl opakovaně odepřen pilotní výcvik, zůstal v pětadvaceti poručíkem sovětského letectva, jenž pracoval jako nižší technický inženýr na pozemní stanici vesmírné komunikace u Ščolkova na vzdáleném předměstí Moskvy.

Jednoho dne ho při pauze na cigaretku oslovil na chodbě jeho kapitán.

„Gabdulchaji Gimadoviči,“ spustil formálně, když stáli bok po boku a dvojitým oknem pozorovali fujavici ženoucí sněhové vločky kolem mohutných siluet satelitních talířů. „Právě spouštějí nový program a potřebují chytré mladé elektroinženýry. Zatím je všechno přísně tajné, ale zřejmě je čeká další náročný výcvik a hodně cestování. Neměl bys zájem?“

Kapitán už tušil, co mu Gabdul odpoví.

Za pár týdnů si ho předvolali na pohovor a zkoušku způsobilosti do konstrukční kanceláře OKB-52. Zaujal místo na chodbě po boku několika dalších mladých inženýrů, kteří čekali, až je vyvolají jménem, a za netečnými tvářemi skrývali nervozitu. Pohovor proběhl bez zádrhelů: vyptávali se ho na kariéru, zájmy, rodinu. Neopomněl se zmínit, jak je hrdý na otcovu službu u armády a že i on celý život touží sloužit sovětskému vesmírnému programu.

Praktické testy už byly těžší a docela zvláštní. Měl ovládat vysokozdvižný vozík, na čas projet dráhu předkreslenou na podlaze továrny. Pak mu k ještěrce připojili ještě vlečku, se kterou musel zacouvat kolem rohu. Gabdul v duchu děkoval tátovi, že mu tuhle dovednost vštípil, když ho doma v Simferopolu učil řídit.

Pak řízení převzal jeden z hodnotitelů a Gabdul dostal za úkol ještěrku sledovat na dálku přes televizní monitor a vysílačkou řidiči předávat pokyny. Následně test zopakovali v pološeru a nakonec Gabdulovi zakrývali obrazovku deskami a zase ji odkrývali, aby záběr z kamery viděl jenom každých pět sekund. Netušil, co si u něj ověřují, snažil se ale vcítit do role řidiče a říkat to, co by chtěl slyšet, kdyby vozík ovládal sám.

Nikdo mu nic nevysvětlil, pouze mu při odchodu znova zdůraznili, že se o pohovoru nesmí s nikým bavit.

Po týdnu plném neklidu vstoupil během jeho směny do velína kapitán.

„Gabdulchaji Gimadoviči!“

„Da?“

Ostatní inženýři vzhlédli a Gabdulchaj vstal.

„Musíme se rozloučit. Ve své nekonečné moudrosti dospělo sovětské letectvo k závěru, že s družicemi už ses nakomunikoval ažaž. Pozítří se budeš hlásit v Lavočkinově závodě v Reutově.“ Podíval se Gabdulovi do očí. „Co tam budeš dělat, mi neřekli, takže to asi bude něco moc důležitého. Dokonce až tak důležitého,“ – zalovil v kapse kalhot a vytáhl dva tmavomodré nárameníky s tenkým světlemodrým prýmkem a třemi hvězdičkami –, „že tě povýšili na nadporučíka!“

Udělal krok dopředu, odepnul Gabdulovi vybledlé frčky a připnul mu zbrusu nové. Pak poodstoupil a stejně jako zkoprnělý Gabdul zasalutoval.

Nato se kapitán rozesmál od ucha k uchu. Rozhlédl se po ostatních a zavelel: „Rebjata! Sto gramm!“ Tohle chce zapít vodkou!

V novém působišti si ovšem Gabdul zpočátku nepřipadal ani trochu důležitě. Když přijel do závodu v Reutově, spolu s osmnácti dalšími nováčky ho jakýsi vysoký funkcionář uvítal poučením o nutnosti zachovávat tajemství. Potom je zavedl do tamní čisté místnosti, kde si všichni navlékli čepice a laboratorní pláště, načež je poslali podívat se na techniky sestavující stroj, který poletí na Měsíc. Funkcionář pokynul k mohutnému stříbřitému zařízení, skoro tak vysokému jako on sám, a nastínil jim jeho účel, složitost i jejich roli skupinky vyvolených, kteří ho budou řídit.

Gabdul nevěděl, co si myslet. Sny o letu do vesmíru se mu rázem zhroutily, navždy se rozplynuly, ale jezdit s touhle potvorou po Měsíci třeba taky bude prima.

Při první kuřácké pauze vyslovil jeden z nováčků to, co se očividně honilo hlavou i některým dalším. „Řídit nějakou hračku? Na to jsem se nehlásil. Myslel jsem, že z nás budou kosmonauti!“

Gabdul ho chápal, taky si ale všiml, že je ve skupince jediný Tatar, a uvědomil si, jak velká je to věc.

Několik frekventantů to záhy zklamaně zabalilo. Další neprošli překvapivě obtížným, důkladným výcvikem. A Gabdul cítil, že v něm sílí cosi jako pýcha. Ze všech 240 milionů sovětských občanů se jenom jemu a zdejšímu úzkému elitnímu kolektivu poštěstí plnit tohle náročné poslání. Vzhledem k opakovaným selháním nosné rakety N1 klesala pravděpodobnost, že by se někdy sovětský kosmonaut prošel po Měsíci, prakticky k nule. Ovšem Lunochod byl realita a co nevidět odstartuje. A ještě lepší bylo, že přímo v jeho rodném Simferopolu na Krymu už se budovalo nové pole pro lunární simulaci a také středisko řízení vesmírných letů.

Vnímal to jako jedinečnou výzvu a příležitost, aby na něj rodina byla pyšná: Tatar sloužící ve své krymské domovině vesmírnému programu Sovětského svazu.

Na Měsíci sice nestanou jeho nohy, ale bude to on, Gabdulchaj Latypov, syn Gimadutinův, kdo paprskovými koly zvíří lunární prach.

Z Gabdula se stal měsíční průzkumník.

5

Washington, 1973

Jim Schlesinger jako obvykle zuřil.

Stál u okna své kanceláře v sedmém podlaží a přes dálnici George Washingtona se naštvaně díval k přehradě Little Falls na řece Potomac. Coby zbrusu nový ředitel Ústřední zpravodajské služby, CIA, si přál změnu, jenže ta probíhala příliš pomalu.

„Richardsonová!“ zařval a ani se neodvrátil od okna. Hned v den nástupu do funkce vyhodil sekretářku svého neschopného předchůdce a teď netrpělivě čekal na její nástupkyni. Otevřely se dveře a do místnosti vešla vysoká vyrovnaná žena s blokem a perem v ruce.

„Přejete si?“ Za osmnáct let u CIA už Mona Richardsonová zažila všemožné druhy šéfů a teď rychle zjišťovala, co platí na tohohle.

Ředitel se na ni vůbec nepodíval. „Koukněte na to,“ štěkl a ukázal bradou.

Mona za ním přistoupila k oknu.

„Tamhle by měla stát cedule s názvem našeho úřadu,“ prohlásil s pohledem upřeným na provoz pod sebou. „Tak proč se nic neděje?“

„Včera jsem to urgovala u veřejných staveb okresu Fairfax. Ubezpečili mě, že už tu tabulku potiskli, jak jste si přál, a že ji zítra nechají instalovat. Ještě to prověřím.“

Otočil se, zpod těžkých obočí na ni pohlédl tmavýma očima a zavrtěl hlavou. Potřebují přece ceduli, aby lidi věděli, kde sídlí národní zpravodajská služba! „Přineste mi ještě kafe, prosím vás.“

Mona přikývla a tiše se vytratila.

Schlesinger se odvrátil a vyhlédl ven. Sáhl do kapsy tvídového saka, nahmátl svou dýmku a vrazil si ji mezi rty. Z druhé kapsy vytáhl zapalovač, zapálil si, několikrát potáhl a pomaloučku vyfukoval dým nosem. Nixon měl jako obvykle pravdu. Tahle pretoriánská garda staromódních, elitářských, vyčpělých špionů, kterou podědil, je samolibost a vypočítavost sama. Potřebuje odplevelit a právě on se tohoto úkolu ujme.

Otočil se, sebral z psacího stolu list papíru, pročítal si seznam jmen a přitom pokuřoval.

Vyhodil už celkem 837 lidí, převážně z takzvaného ředitelství plánování – tajné sekce CIA. Osobně ukončil pracovní poměr tuctu členů vyššího vedení a změnil název na ředitelství operací. Zbavil se budižkničemů. Nechtěl, aby tihle lidé podrazili Nixona. A svou vlast.

Působení v RAND Corporation a v rozpočtové kanceláři Bílého domu mu ukázalo, jak technika mění svět. Spojené státy nevyhrají studenou válku lpěním na zastaralých metodách. Dva roky, kdy předsedal Komisi pro jadernou energii, sílu téhle technologie jenom umocnily. Vzájemně zaručené zničení? Zakroutil hlavou. Tahle doktrína je šílenství! Amerika potřebuje něco lepšího. Takovou CIA, která bude ke sběru zpravodajských informací na maximum využívat nové technologie, jak to nedokáže žádný jiný národ. Než bude pozdě.

Vrátil se k oknu a zadíval se na azurové nebe. Ani naše stíhačky a špionážní letadla už neudrží krok. Děláme jenom to, co jsme dělali vždycky. Někdo to tady musí obrátit vzhůru nohama. Jen ať odpadnou všemožní paraziti.

Mona dvakrát zaklepala na dveře a čekala, jak dostala nakázáno. Když nic nezaslechla, vstoupila s čerstvou kávou a mlčky položila tácek na stůl. Pokradmu se po šéfovi podívala, pořád koukal z okna. Byl vysoký, měl husté prošedivělé vlasy, široké čelo a rýhu na bradě. Fešák. Jen kdyby to nebyl tak arogantní vůl.

Aniž by se na ni podíval, prohodil Schlesinger: „Vytočte mi Sama Phillipse.“

Třicet sedm kilometrů severovýchodně v devátém podlaží Národní bezpečnostní agentury, opravdu šeredné obdélníkové budovy na vojenské základně Fort Meade, si generál Sam Phillips prohlížel model letounu, který měl postavený na polici ve své kanceláři – P-38 Lightning. Právě v téhle stíhačce létal za války nad Německem.

Její konstrukce ho nepřestávala udivovat. Dva velké turbodmychadly přeplňované dvanáctiválce Allison o výkonu 1600 koní, které se otáčely opačným směrem, aby se minimalizoval krouticí moment. Miloval pocit, když přidal plyn až nadoraz a nechal se těmi obřími pracanty unášet čím dál rychleji. Jednou letěl i přes 650 kilometrů v hodině, to když mu došlo střelivo a s Me-109 v zádech uháněl do bezpečí Anglie.

Sklonil se a nikoliv poprvé se na modýlek zadíval zepředu. Lehce zakroutil hlavou, opět užasl nad tím, že při čelním pohledu stíhačka téměř zmizela – totéž viděl i vítr. Není divu, že byla tak rychlá. Nádherná, účelná konstrukce. V Lockheed Skunk Works uvažovali stejně jako on. A podstatný je vždycky výsledek.

Krátce zavadil pohledem o zarámovanou fotografii americké vlajky zaražené do povrchu Měsíce, kterou mu podepsala posádka Apolla 11. Neil Armstrong ručně připsal věnování: „Generálu Samu Phillipsovi – bez vás by tam ten prapor nevlál.“ Nato se opět vrátil k práci.

„Máte telefon, pane generále,“ zavolala na něj odvedle sekretářka. „Ředitel CIA James Schlesinger, na zabezpečené lince číslo 1.“ Odmlka. „Máte čas?“

To mi tak ještě scházelo, povzdechl si.

„Ano, přepojte mi ho prosím, Jan.“ Na stole mu začal vyzvánět béžový telefon a příslušnou linku označovala neodbytně blikající kontrolka. Zvedl sluchátko a stiskl knoflík.

„U aparátu ředitel Phillips.“

„Same, musíme si promluvit o několika věcech.“

„Dobré ráno, Jime. Co byste ode mě potřeboval?“

„Já od vás? Já nic nepotřebuju. Mluvím o fiasku, k němuž se schyluje v Rusku.“

Sam Phillips rychle pátral v myšlenkách. Jaké fiasko? O co novému šéfovi CIA jde?

„Blížící se start Protonu?“ tipnul si.

Schlesinger hlasitě vydechl nosem. „Však vy víte. Co vám hlásí hoši ze signálového?“

Phillips zakroutil hlavou. Jeho agentura zajišťovala signálové zpravodajství pro ministerstvo obrany, ne pro CIA. Doneslo se mu, že Schlesinger chce soustředit všechny zpravodajské organizace země právě pod kontrolu CIA – pod svou kontrolu –, a to včetně vojenských. Tuhle bitvu bude nakonec nutné vybojovat. Prozatím mu ale nabídne opatrnou spolupráci; prezident nedosadil Schlesingera do funkce jen tak náhodou. „Od poslední schůzky se sborem náčelníků štábů v Bílém domě nic zásadního.“ To byla víceméně pravda.

I přes telefon cítil, jak Schlesingerovi stoupá tlak.

„Vy nemáte co posuzovat, jaká informace je zásadní a jaká ne, Same, vy je máte shromažďovat! Tak mi sdělte ty nejnovější.“

Phillips se ho rozhodl zahrnout informacemi, které nejsou až tak citlivé, a doufal, že ho tím uspokojí.

„Asi víte, že Sověti přednedávnem přistáli se svým vozítkem na Měsíci, ovšem přesné místo vědecké obci dopředu neprozradili. A k tomu momentálně dokončují montáž a kontrolu své nové vesmírné stanice, kterou pro veřejnost označují jako Saljut 2. Jak víte, Saljut 1 musel opustit oběžnou dráhu, když mu před rokem a půl došlo palivo. Při návratu na Zem se totiž vinou závady udusila posádka Sojuzu, která se s ním předtím spojila, a proto zrušili starty všech lodí ze zásobovací flotily.

Domníváme se, že Saljut 2 je ve skutečnosti vojenská špionážní stanice nazvaná Almaz. Naše zdroje zaznamenaly neobvyklé dodávky materiálu a zvýšenou úroveň ostrahy. Podle všeho chystají obdobu námi zamýšleného MOLu – v zásadě obří foťák s lidskou posádkou. Zařízení, které můžou namířit na jakékoliv místo na světě a spatřit detaily v dosud nevídaném rozlišení.“

Vtom zaslechl, že se Schlesinger nadechuje a chystá se něco říct, a tak rychle pokračoval.

„Kdy dojde ke startu, s jistotou nezjistíme, dokud nezahlédneme, jak na kosmodromu Bajkonur převážejí Almaz motorákem mezi určitými budovami. Naši lidi a agenti mají oči na stopkách, hlídají především okamžik, kdy ho připojí k samotné raketě Proton. Odhadujeme, že start proběhne začátkem dubna. Takže náš termín pro Apollo 18 v polovině dubna vypadá slibně.“

Přesně jak doufal, příval informací Schlesingera uchlácholil.

„Dobře, Same, pan prezident i já chceme být uvědoměni, jakmile získáte vizuální potvrzení.“

Očividně chtěl, aby si generál Phillips všiml, že se s prezidentem důvěrně zná.

„Jestli Sověti ten Almaz vypustí v dubnu na oběžnou dráhu, jak chcete utajit, co se odehrává v oblasti 51?“ nadhodil Schlesinger. „Jasně uvidí, co všechno parkuje na ploše, a hlavně odhalí testování stíhačky Have Blue.“

Nejvyšší čas podělit se o zodpovědnost, pomyslel si Phillips. „Souhlasím, Jime. Tam budeme muset upravit plány. Využít maskovací kryty, naaranžované atrapy a nestartovat při přeletech Almazu. Naši činnost to naruší zhruba na pět minut několikrát za den.“

Schlesinger narážku nepochopil. Žádné „my“ nebo „naše“ v jeho očích neexistovalo. „Máte ještě další možnost, Same.“

Phillips zaslechl, jak Schlesingerovi cvakla o zuby troubel dýmky.

„Úplně je připravit o možnost sledovat z oběžné dráhy Spojené státy nebo jakékoliv naše zájmy.“

Když zavěsil, Phillips vstal a celou minutu přemýšlel. Pak opět zvedl sluchátko a zatelefonoval Kazu Zemeckisovi.

6

Řídící středisko, Houston

Gene Kranz, nabručený, ale schopný chlapík s kratičkým ježkem, se rozhlédl po členech týmu, kteří se sešli v zasedačce. Převážně šlo o mladé muže, doplněné několika ženami. Byl hlavním letovým ředitelem přiděleným k Apollu 18, do jehož startu zbývaly už jen tři měsíce. Celodenní nácvik shrnul slovy, že je rád, že během šestihodinové simulace nedošlo k žádným větším malérům, ať už ze strany posádky, tvořené samými nováčky, nebo osazenstva řídícího střediska. Letovým ředitelem byl Gene hned od první mise Gemini a po šesti přistáních s Apollem na Měsíci už pro něj tohle byla víceméně rutina, ačkoliv věděl, že se může zvrtnout téměř cokoliv.

„Chce se někdo na něco zeptat?“ prohodil.

Přihlásil se Kaz. „Pane řediteli, mohl bych si s vámi a s posádkou po skončení rozboru promluvit?“ Gene se podíval do očí každému z letových inženýrů. V žádné z tváří nezahlédl tázavý výraz. „Jistě, myslím, že právě skončil. Díky. Všichni ostatní můžou odejít.“ Místnost se vyprázdnila, jako když třída školáků dostane rozchod, zůstali v ní jenom Tom, Luke a Michael, tedy hlavní posádka, a záložní velitel Chad. Jak oni, tak Gene Kranz se s očekáváním zadívali na Kaze, který přistoupil k tabuli v čele zasedačky a uchopil křídu.

„Asi všichni víte, že Rusové nedávno přistáli s vozítkem na Měsíci, že ano?“ řekl Kaz. „No, a teď se chystají vypustit takzvaný Almaz, vesmírnou stanici určenou výhradně ke špionáži, podobně jako tomu mělo být u našeho MOLu.“ Otočil se a hůlkovým písmem napsal „ALMAZ“.

„Podle nejlepších informací, co máme, bude fotoaparát Almazu tak výkonný, že bez problémů uvidí objekty až do velikosti malého auta.“ Na několik sekund se odmlčel, aby každému došlo, jaké to bude mít důsledky pro národní bezpečnost. Všichni přítomní byli vojáci, i Gene, který v Koreji létal na stíhačkách. Věděli o tajných testech probíhajících mimo zraky veřejnosti v odlehlých areálech, jako je Edwardsova základna v Kalifornii nebo oblast 51 v Nevadě.

„Podle našich zdrojů budou zřejmě připravení vypustit Almaz počátkem dubna, bez posádky. A jakmile si ověří, že je plně funkční, vyšlou Sojuzem kosmonauty, aby stanici obydleli, a ti pak začnou fotit.“ Kaz opět na chvíli zmlkl, aby si uvědomili, která bije, načež dal vše do souvislosti s jejich misí.

„Sbor náčelníků chce se souhlasem prezidenta využít Apollo 18 k důkladnému prozkoumání Almazu na oběžné dráze Země, ještě než tam dorazí sovětská posádka. Letectvo to dalo vědět NASA teď v pátek a mě sem vyslali, abych vás co nejdřív instruoval.“

Tom se zarazil. „Počkat – a poletíme teda vůbec na Měsíc?“ Působil rozrušeně.

„Ano.“ Kaz se otočil k tabuli a nakreslil velký kruh. „Země,“ řekl a ukázal prstem. Pak okolo ní přimaloval tvar připomínající křivou obruč. Ukázal do míst, kde se křivka obruče nacházela nejvýš.

„Sověti vypustí Almaz odsud, z Bajkonuru, dvaapadesát stupňů severně od rovníku.“ Prstem přejel po křivce, která vzápětí za zeměkoulí zmizela, aby se opět objevila na jihu. „Apollo 18 se musí téhle orbitě přizpůsobit, takže po startu budete muset nabrat směr podél pobřeží Floridy.“

„To nepůjde,“ namítl okamžitě Gene. „Jestli Saturn V nevypustíme z Canaveralu přímo na východ, nenabereme dodatečnou rychlost zemské rotace, Kazi. Osmnáctka je moc těžká. Už takhle je to naknap.“

„Souhlas.“ Kaz rychle načrtl raketu Saturn V, velitelský modul Apolla a lunární modul naskládané při startu na sebe. „Kvůli odlehčení musíme z mise vyhodit všechno, co není naprosto nezbytné.“

Na LM nakreslil křížek. „To znamená, že se na téhle misi ruší všechny experimenty a Buldok stráví na povrchu Měsíce minimum času.“ Další křížek umístil na vnější stranu Buldoka. „A nepovezeme s sebou vozítko.“ Kaz se po každém z nich podíval a pak přimaloval křížky i na velitelský modul a raketu. „Ve Stíhači zůstane jenom nejnutnější výbava a Saturn V bude taky očesaný. Budeme muset být kreativní a Washington počítá, že s dalšími nápady přijdete sami. Podle předběžných odhadů to s vypětím všech sil dokážeme.“

„Tak abych si to ujasnil,“ ozval se Michael. „Odstartujeme podél východního pobřeží a místo, aby se letělo na Měsíc, zůstaneme na oběžné dráze Země, dokud nenajdeme ten,“ podíval se na tabuli, „Almaz.“ Opět pohlédl na Kaze. „Takže nejdřív budeme cvakat nějaké fotky nebo co a teprve pak dostaneme zelenou k navedení na lunární dráhu?“ Při tomto manévru získá loď zážehem raketového motoru únikovou rychlost z orbity Země a zamíří k Měsíci.

„Přesně tak,“ přitakal Kaz.

Slovo si vzal Luke Hemming, nevěřícně se zeptal: „Jestli se zřekneme experimentů i vozítka, tak co budeme s Tomem na Měsíci pohledávat?“

„Akorát jsem se k tomu chtěl dostat,“ odpověděl Kaz. „Jelikož na prozkoumání Almazu potřebujete víc času i paliva, pobyt na Měsíci vám zkrátili, takže se budete věnovat pouze těm nejvyšším vojenským prioritám. A ty se právě změnily.“

„Kruci!“ zamumlal Tom při pomyšlení na nový tlak, jemuž bude jeho posádka příští tři měsíce čelit a který ještě nevyhnutelně umocní zvýšená míra utajení.

„Sověti přistáli se svým vozítkem v kráteru zvaném Le Monnier při okraji Mare Serenitatis.“ Kaz přimaloval druhý kruh představující Měsíc a vpravo nahoře dva menší kroužky, které označil jako „Serenitatis“ a „Le Monnier“. „Je to zhruba sto padesát kilometrů severně od místa, kde přistálo Apollo 17 – a úplně jinde, než kde měli Sověti podle svých tvrzení přistát. Ministerstvo obrany si přeje, abyste zjistili, co tam Rusové dělají.“

Zpříma se zadíval na Toma s Lukem. „Takže vás, pánové, čeká cesta do Mare Serenitatis. Moře jasu.“

Luke obrátil oči v sloup. „Debilové!“ ulevil si.

„Fajn, takže se nám to scvrklo na dva hlavní nové cíle,“ prohodil Gene. „Zaprvé – setkat se s tím Almazem, těsně se přiblížit a zdržet se u něj do splnění úkolů od ministerstva obrany.“ Na chvíli se zamyslel. „Tušíte, jak si představují úspěch, kolik manévrování bude akce vyžadovat a jak dlouho na ni máme?“

„Řádově tak hodinu, možná dvě,“ odvětil Kaz. „Pořízení detailních fotek se bez manévrování se Stíhačem neobejde a při tom se nějaké to palivo spálí. Úspěchem je podrobná obhlídka. Nic, co by Sověti vnímali jako nepřátelský akt.“

„A pak teda přistaneme v tom kráteru,“ – Gene se podíval na tabuli –, „Le Monnier a tam provedeme kolik výstupů mimo loď?“

„Podle prvotního odhadu nám zásoby kyslíku a paliva vystačí jenom na jednu procházku po Měsíci,“ odpověděl Kaz.

Gene se na několik sekund zadíval do prázdna a počítal. Apollo 13 totiž nezachránili pouhými odhady. „To se ještě uvidí. Zatím ale tedy máme v plánu jeden výstup. A co přesně mají Tom s Lukem podle ministerstva obrany na Měsíci za úkol?“

Kaz vypočítával na prstech. „Podrobný průzkum oblasti. Detailní obhlídku sovětského vozítka s cílem prověřit jeho nejnovější čidla a odhalit jeho účel. Odběr vzorků hornin a prachu, aby se zjistilo, co tam Rusy tak zajímá.“

„Michael může pořídit kvalitní záběry oblasti při přeletu,“ nadhodil Gene. „Snížíme mu oběžnou dráhu co nejblíž k povrchu.“

Michael dodal: „Budu pro Hasselblad potřebovat další dlouhé sklo.“ Gene přikývl.

Kaz se rozhlédl po přítomných – všichni byli ponoření do myšlenek, zpřesňovali a upravovali plány, aktualizovali svoje možnosti. Jako pětice výkonných počítačů řešících nastalé problémy.

Ticho prolomil Tom. „Nabízí se zásadnější operační otázka, Kazi. Kdo to celé vymyslel a kdo to vůbec řídí?“

Kaz se odmlčel. U kosmických letů, stejně jako u letů zkušebních, musí být posádka přesvědčená, že má vlastní osud ve svých rukou. Tón všemu udal už první americký astronaut Al Shepard, jenž po odkladech, během kterých seděl na špici rakety v kabině Mercury už několik hodin, řekl: „Tak už ten svůj problém vyřešte a zapalte tuhle svíčku.“ Zkušebnímu pilotovi ani astronautovi prostě nemůžete říct, že na jeho názoru záleží méně než na názoru lidí tahajících za nitky. A už vůbec ne letovému řediteli, zvlášť tak ostřílenému jako Gene Kranz.

„Chceme, aby se Apollo co nejvíc podobalo běžné misi. Výcvik, vývoj, start, letové operace i návrat bude jako obvykle řídit NASA. Lišit se bude úroveň velení. Kromě vašeho oddělení letových operací tady v Houstonu budou na akci spolupracovat i představitelé letectva, Národní bezpečnostní agentury a Bílého domu. Od konce tohohle týdne tu budou mít svoje lidi a ti budou přítomní po celou dobu letu.“

Chad, který až dosud mlčel, se hlasitě zasmál. Kaz věděl, že během působení v armádě v těchto mužích zakořenila nedůvěra k politickému vměšování, zvlášť když byli do věci zapojení i špioni z NSA.

Luke zavrtěl hlavou a všechno shrnul mariňáckou hantýrkou. „To je teda voser.“

Tom se rozhlédl po svojí posádce. „Vlastně to bude docela zajímavé, kluci. Prvky mise, na které jsme trénovali, zůstaly v platnosti, ale k tomu nám přibyly úkoly, které jsou pro nás jako pro vojenské astronauty naprosto logické. Máme šanci dělat věci, které posádka žádného jiného Apolla nedělala – setkat se na orbitě Země s nespolupracujícím cizím tělesem a na Měsíci pak provést v podstatě vojenskou průzkumnou operaci.“

„Bude to chtít opravdu efektivní styl letu,“ ozval se Chad. „Rezervy zásob paliva použité u předchozích misí se budou muset výrazně snížit.“ Pichlavě se podíval na Michaela, pilota Stíhače, a ten rozvážně pokýval hlavou.

„A jakou roli v tom vlastně hrajete vy, Kazi?“ zeptal se Gene.

„Poslali mě sem jako spojku – abych vám tlumočil, co po vás chce Washington, a Washingtonu abych zase hlásil, co svedete. Mým cílem je uvolnit vám ruce, abyste se mohli soustředit na výcvik, a já zatím všechno pořeším s vedením.“

Tentokrát se nahlas zasmál Luke. „Tady to vedou leda od desíti k pěti.“

Slovo si opět vzal Gene. „Jestli má tohle klapnout, musíte být úplně u všeho, Kazi. Budeme ladit každičký detail, pracovat na řešení problémů, aby to celé drželo pohromadě. Odteď vás budu potřebovat v řídícím středisku, zúčastníte se všech simulací.“

Kaz přikývl. „Samozřejmě, Gene. Počítal jsem s tím a taky jsem lidem ve Washingtonu řekl, že na to dojde.“

„Kazi, když mluvíš o Washingtonu, koho tím myslíš?“ zeptal se Tom. „Od té tvé nehody v Paxu uběhlo už kolik, pět let? Pro koho teď vlastně pracuješ?“

„To je složitější. Z právního hlediska pořád patřím k námořnictvu. Když jsem se zotavil, zaplatilo mi postgraduál na MIT. Ale už během studií mě požádalo letectvo, abych jim přímo radil v problematice MOLu a signálového zpravodajství. Nakonec jsem vedl řadu debat i s NSA a z Bílého domu a CIA si mě vyžádali na konzultace ohledně sovětské kosmické techniky. Zodpovídám se přímo zástupci náčelníka námořních operací, a tak se svým jedním okem snažím sledovat, co se kde šustne, aby byl v obraze, často ale taky externě spolupracuju s dalšími organizacemi.“

Kaz si zkontroloval, jestli mu všichni věnují pozornost, a pak dodal: „Ještě jedna věc. Zítra tu začínají oficiální schůzky s lidmi z NASA. To, co jsem vám teď pověděl, je jenom pro vaše uši. Nic prosím neříkejte ani vlastním manželkám.“ Muži do jednoho přikývli. Ženatí byli Gene, Tom a Michael.

Kaz se otočil a smazal tabuli, důkladně z ní setřel veškeré stopy. Zatím šlo všechno jako na drátku, moc dobře ovšem věděl, jak to ještě bude složité. Počítal, že jim Washington zatím neprozradil ještě ani polovinu.