Julia Quinn

THE BRIDGERTONS: HAPPILY EVER AFTER

Copyright © 2013 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved.

Translation © 2023 by Zdeňka Zvěřinová

ISBN 978-80-249-5152-2

Obsah

Vévoda a já

Vévoda a já: druhý epilog

Vikomt, který mě miloval

Nevhodný návrh

Nevhodný návrh: druhý epilog

Čekanka

Čekanka: druhý epilog

S láskou, Eloise

S láskou, Eloise: druhý epilog

Nečekaná láska: druhý epilog

Poznáš to z polibků

Poznáš to z polibků: druhý epilog

Před svatbou

Před svatbou: druhý epilog

Violet v rozkvětu

Violet v rozkvětu: novela

Pro moje čtenáře, kteří se nikdy nepřestali ptát: „A jak to bylo dál?“

Ataké pro Paula, který nikdy nepřestal říkat: „To je skvělý nápad!“

Milí čtenáři,

už jste někdy po dočtení poslední stránky přemýšleli, co se dělo s vašimi oblíbenými postavami dál? Chtěli jste, aby váš oblíbený román ještě chvíli pokračoval? Já ano, a pokud moje rozhovory se čtenáři o něčem svědčí, tak nejsem jediná. Takže jsem se po nesčetných dotazech vrátila k románům o Bridgertonových a ke každému napsala „druhý“ epilog – který se odehrál po původním příběhu.

Ty z vás, kteří romány o Bridgertonových nečetli, musím varovat, že některé tyto epilogy možná nebudou bez znalosti původních knih dávat tak úplně smysl. Doufám, že vy, kteří romány o Bridgertonových znáte, si tyto krátké příběhy užijete stejně, jako mě bavilo je psát.

Sláskou

Julia Quinnová

Vévoda a já

V knize Vévoda a já Simon odmítne převzít svazek dopisů, které mu napsal jeho zesnulý otec. Daphne předpokládá, že časem možná změní názor, a proto ta psaní vezme a ukryje. Když mu je však na konci knihy nabídne, on se je rozhodne neotevřít. Původně jsem to tak vymyšlené neměla – od začátku mi připadalo, že v těch dopisech bude něco zásadního a důležitého. Ale poté, co je Daphne ukryla, mi začalo docházet, že si Simon otcova slova přečíst nemusí. Nakonec nezáleželo na tom, co si o něm zesnulý vévoda myslel.

Čtenáři byli sice zvědaví, co v těch dopisech bylo, ale já musím přiznat, že už mě to ani nezajímalo. Spíš jsem přemítala, co by Simona přimělo, aby si je přečíst chtěl…

Vévoda a já: druhý epilog

Daphne Bassetová v matematice nikdy nevynikala, ale do třiceti rozhodně počítat uměla. A protože mezi jejími měsíčními periodami obvykle neuplynulo víc než třicet dní, to, že při pohledu na stolní kalendář napočítala do třiačtyřiceti, byl důvod k jistému znepokojení.

„Vyloučeno,“ sdělila kalendáři, jako by snad očekávala, že jí odpoví. Pomalu se posadila a vzpomínala na události posledních šesti týdnů. Možná se přepočítala. Krvácela, když byla na návštěvě u matky, a to bylo pětadvacátého a šestadvacátého března. To znamená, že… Znovu počítala, tentokrát fyzicky tak, že do každého políčka v kalendáři bodla ukazováčkem.

Třiačtyřicet dní.

Je těhotná.

„Panebože.“

Kalendář opět neměl k té záležitosti co dodat.

Ne. Ne, to je vyloučeno. Je jí jednačtyřicet. Ne že by žádná žena v historii světa neporodila dítě ve dvaačtyřiceti, ale od chvíle, kdy naposledy počala, uplynulo sedmnáct let. Sedmnáct let úžasného sexuálního vztahu s manželem, během něhož nedělali nic – vůbec nic –, aby početí zabránili.

Daphne předpokládala, že prostě přestala být plodná. Měla čtyři děti rychle za sebou, v prvních čtyřech letech manželství každý rok jedno. A potom… nic.

Překvapilo ji, když si uvědomila, že její nejmladší potomek oslavil první narozeniny, a stále nebyla v jiném stavu. A potom mu byly dva, pak tři a její břicho zůstalo ploché. Daphne se dívala na své potomky – Amelii, Belindu, Caroline a Davida – a usoudila, že je požehnána nevídaným způsobem. Čtyři zdravé a silné děti, včetně statného chlapečka, který jednoho dne zaujme otcovo místo vévody z Hastingsu.

Kromě toho si Daphne těhotenství nijak zvlášť neužívala. Otékaly jí kotníky, nadouvaly se jí tváře a zažívací ústrojí dělalo věci, které si rozhodně nepřála prožívat znovu. Pomyslela na svou švagrovou Lucy, která v očekávání celá zářila – což bylo dobře, protože v současné době byla už čtrnáct měsíců těhotná se svým pátým dítětem.

Nebo devět měsíců, jak by to správně mělo být. Ale Daphne ji viděla před pouhými několika dny a vypadala, jako by byla ve čtrnáctém měsíci.

Byla obrovská. Enormně rozložitá. A přesto zářila a měla podivuhodně líbezné kotníky.

„Nemůžu být těhotná,“ prohlásila Daphne a položila si ruku na ploché břicho. Možná prochází přechodem. Připadalo jí, že je na to v jednačtyřiceti letech docela mladá, ale na druhou stranu lidé o takových věcech moc nemluví. Možná že mnohým ženám skončily měsíčky v jednačtyřiceti.

Měla by být šťastná. Vděčná. Krvácení je vlastně dost nepohodlné.

Uslyšela, jak se po chodbě blíží kroky, a rychle na kalendář přistrčila knihu, ačkoliv neměla tušení, co vlastně skrývá. Byl to jen kalendář. Nenacházel se na něm žádný velký červený křížek s poznámkou: „Dnes jsem začala krvácet.“

Do místnosti vešel její manžel. „Á, dobře, že tu jsi. Hledá tě Amelia.“

„Mě?“

„Mě díkybohu ne,“ odpověděl Simon.

„Jejda,“ zamumlala Daphne. Normálně by se zmohla na pohotovější reakci, ale její mysl stále zahaloval opar

plynoucí z možného těhotenství.

„Něco kvůli šatům.“

„Růžovým, nebo zeleným?“

Simon na ni nechápavě zíral. „To myslíš vážně?“

„Ne, samozřejmě že to nevíš,“ prohodila nepřítomně.

Přitiskl si prsty ke spánkům a sedl si na nejbližší židli. „Kdy se vdá?“

„Po zásnubách.“

„A ty budou kdy?“

Daphne se usmála. „Vloni dostala pět nabídek k sňatku. To ty jsi trval na tom, aby věřila v láskyplný svazek.“

„Neslyšel jsem, že bys proti tomu něco namítala.“

„Také že nenamítala.“

Vzdychl. „Jak se nám podařilo, že máme na vdávání hned tři dcery najednou?“

„Může za to plodná přičinlivost na počátku našeho manželství,“ odpověděla Daphne troufale. Pak si vzpomněla na kalendář na svém stole. Na ten s červeným křížkem, který kromě ní nikdo neviděl.

„Plodná přičinlivost?“ Letmo pohlédl k otevřeným dveřím. „Zajímavý slovní obrat.“

Stačil jediný pohled na jeho výraz a ucítila, jak jí růžoví tváře. „Simone, je bílý den!“

Pomalu zvlnil rty a zakřenil se. „Nevzpomínám si, že by nás to na vrcholu přičinlivosti odrazovalo.“

„Kdyby dívky přišly nahoru…“

Prudce vstal. „Zamknu dveře.“

„No tak, proboha, dojde jim to.“

Odhodlaně otočil klíčem v zámku a s povytaženým obočím se k ní obrátil. „A čí je to vina?“

Daphne ustoupila. Nepatrně. „V žádném případě nepošlu své dcery do manželství tak beznadějně nevědomé, jako jsem byla já.“

„Bylas roztomile nevědomá,“ zamumlal, prošel místností a vzal ji za ruku.

Dovolila mu, aby ji vytáhl ze židle. „Nepovažoval jsi to za tak okouzlující, když jsem předpokládala, že jsi impotentní.“

Trhl sebou. „Z dnešního pohledu vypadá mnoho věcí v životě půvabněji.“

„Simone…“

Přilísal se k jejímu uchu. „Daphne…“

Sunul ústa po jejím krku a Daphne cítila, jak jihne. Jednadvacet let manželství a stále…

„Aspoň zatáhni závěsy,“ zamumlala. Ne že by někdo mohl něco vidět, když venku tak jasně zářilo slunce, ale cítila by se klidněji. Byli koneckonců uprostřed Mayfair a za oknem se mohly procházet zástupy z okruhu jejich známých.

Okamžitě se rozběhl k oknu, ale zatáhl jen záclonu. „Rád se na tebe dívám,“ vysvětlil s chlapeckým úsměvem.

A potom, s pozoruhodnou čilostí a hbitostí, to zařídil tak, že ji viděl úplně celou. Ležela na posteli, a když ji políbil na vnitřní stranu kolene, tiše zasténala.

„Simone,“ vzdychla. Věděla přesně, co její manžel udělá dál. Sunul se nahoru a líbal ji a olizoval na stehnu.

A dělal to moc dobře.

„Na co myslíš?“ zamumlal.

„Právě teď?“ zeptala se. Pokusila se zamrkat, aby se vytrhla z omámení. Měl jazyk u záhybu pokožky mezi její nohou a břichem a předpokládal, že se jí podaří přemýšlet?

„Víš, na co myslím já?“ pokračoval.

„Jestli ne na mě, budu hrozně zklamaná.“

Uchechtl se, pohnul hlavou, aby ji zlehka políbil na pupík, a pak si k ní vylezl nahoru a něžně zavadil rty o její. „Jak úžasné je tak zcela znát druhou osobu.“

Natáhla ruku a objala ho. Nedokázala se tomu ubránit. Zabořila obličej do teplého ohybu mezi jeho krkem a ramenem a vdechla důvěrně známou vůni. „Miluju tě.“

„Já tě zbožňuju.“

Takže z toho hodlá udělat soutěž? Odtáhla se, jen natolik, aby prohlásila: „Mám tě v oblibě.“

Povytáhl obočí. „V oblibě?“

„Nic lepšího mě tak narychlo nenapadlo.“ Mírně pokrčila rameny. „A kromě toho je to pravda.“

„Dobře.“ Oči mu ztmavly. „Já tě uctívám.“

Daphne pootevřela rty. Srdce se jí rozbušilo a pak jí v hrudi udělalo salto. Jakákoliv lehkovážnost, s níž možná přistupovala k vyhledávání synonym, ji rázem opustila. „Podle mě jsi vyhrál,“ pronesla tak zastřeným hlasem, že ho sama skoro nepoznávala.

Znovu ji dlouze, vášnivě a neuvěřitelně sladce políbil. „Já vím.“

Když sklouzl zpátky k jejímu břichu, zaklonila hlavu. „Musíš mě uctívat pořád,“ vypravila ze sebe.

Posunul se ještě níž. „V tom ohledu, Vaše Milosti, jsem navždy váš sluha.“

A to bylo to poslední, co oba nějakou dobu řekli.

Za několik dní se Daphne přistihla, že se znovu dívá do kalendáře. Od jejích posledních měsíčků už uplynulo šestačtyřicet dní a stále to Simonovi neoznámila. Věděla, že by měla, ale zatím jí to připadalo předčasné. Pro vynechání periody mohlo existovat i jiné vysvětlení – stačilo si vzpomenout na poslední návštěvu u matky. Violet Bridgertonová se neustále ovívala a trvala na tom, že je vzduch nedýchatelný, ačkoliv Daphne připadal naprosto příjemný.

Když Daphne jedinkrát požádala sloužící, aby rozdělali oheň, Violet ten příkaz zrušila tak vehementně, až se Daphne skoro bála, že bude střežit krb pohrabáčem.

„Ne abys byť jen škrtla zápalkou,“ zavrčela Violet.

Na což Daphne moudře odpověděla: „Myslím, že si dojdu pro šál.“ Pohlédla na matčinu komornou, která se třásla u krbu. „Ehm, a možná byste to měla udělat také.“

Teď jí však nebylo horko. Cítila…

Nevěděla, co cítí. Vlastně si připadala úplně normálně. Což bylo podezřelé, protože během těhotenství si nikdy dřív nepřipadala normálně ani trochu.

„Mami!“

Daphne obrátila kalendář tiskem dolů a vzhlédla od psacího stolu právě ve chvíli, kdy se ve dveřích zastavila její dcera Belinda.

„Pojď dál,“ vyzvala ji Daphne. Vyrušení uvítala. „Prosím.“

Belinda se posadila na nejbližší pohodlnou židli as obvyklou přímostí upřela na matku zářivě modré oči. „Musíš něco udělat s Caroline.“

„Já?“ Daphne to slovo nezvykle protáhla.

Belinda její sarkasmus ignorovala. „Jestli nepřestane básnit o Fredericku Snoweovi-Mannovi-Formsbym, zešílím.“

„Nemůžeš si jí prostě nevšímat?“

„Jmenuje se Frederick Snowe… Mann… Formsby!“

Daphne zamrkala.

„Snowman, mami. Jako sněhulák!“

„To je politování hodné,“ připustila Daphne. „Ale, lady Belindo Bassetová, nezapomeň, že tebe by mohli přirovnávat k basetovi.“

Belinda se zatvářila otráveně a okamžitě bylo jasné, že ji k psovi už skutečně někdo přirovnal.

„Hm.“ Daphne trochu překvapilo, že se jí o tom Belinda nikdy nezmínila. „To mě mrzí.“

„Stalo se to už dávno,“ utrousila Belinda opovržlivě. „A ujišťuju tě, že to dotyčný nezopakoval víc než jednou.“

Daphne sevřela rty ve snaze se nesmát. Rozhodně nebylo vhodné podporovat pěstní souboje, ale protože sama svým způsobem bojovala až do dospělosti se sedmi sourozenci, z nichž byli čtyři bratři, neubránila se tiché poznámce: „Dobře.“

Belinda vznešeně přikývla a zeptala se: „Takže si s Caroline promluvíš?“

„Co jí mám podle tebe říct?“

„Nevím. Cokoliv, co obvykle říkáš. Zdá se, že to vždycky zabere.“

V těch slovech se skrýval kompliment, tím si Daphne byla zcela jistá, ale než stačila tu větu rozebrat, její žaludek udělal nechutný přemet, velmi nezvykle se sevřel A potom…

„Omluv mě!“ vyjekla a rozběhla se do koupelny, kde taktak popadla nočník.

Kristepane. Tohle není přechod. Je těhotná.

„Mami?“

Daphne na ni mávla, ať jde.

„Mami? Není ti nic?“

Daphne se znovu zvedl žaludek.

„Dojdu pro otce,“ oznámila Belinda.

„Ne!“ Daphne skoro zaskučela.

„Může za to ta ryba? Připadalo mi, že chutnala trochu divně.“

Daphne přikývla v naději, že to tím skončí.

„Ne, počkej, ty jsi ji nejedla. Jasně si na to vzpomínám.“

Zatracená Belinda a její zpropadený cit pro detail.

Není to zrovna nejmateřštější myšlenka, prolétlo Daphne hlavou, jakmile se jí znovu převrátily vnitřnosti, ale v tu chvíli se necítila nijak zvlášť vlídně.

„Měla jsi kuře. Já jedla rybu a David taky, ale ty s Caroline jste měly kuře a myslím, že otec a Amelia si dali obojí, a všichni jsme měli polévku, ačkoliv –“

„Přestaň!“ zaprosila Daphne. Nechtěla mluvit o jídle. Stačila pouhá zmínka…

„Stejně radši přivedu tátu,“ navrhla Belinda znovu.

„Ne, je mi dobře,“ zalapala Daphne po dechu a přitom dceru stále odháněla pohybem ruky. Nechtěla, aby ji Simon takhle viděl. Hned by poznal, co se tu děje.

Nebo, a to bylo možná výstižnější, co se dít bude. Za sedm a půl měsíce, plus minus několik týdnů.

„Tak dobře,“ připustila Belinda, „ale dovol mi aspoň zavolat tvou komornou. Měla by sis jít lehnout.“

Daphne znovu začala zvracet.

„Až tady skončíš,“ dodala Belinda. „Měla by sis lehnout do postele, až… ehm… tohle zvládneš.“

„Komornou,“ souhlasila Daphne konečně. Maria sice okamžitě vyvodí pravdu, ale nikomu neřekne ani slovo, sloužícím ani rodině. A možná, což bylo ještě důležitější, bude přesně vědět, co jí má přinést jako lék. Bude to chutnat odporně a páchnout ještě hůř, ale zklidní jí to žaludek.

Belinda odběhla a Daphne – jakmile dospěla k přesvědčení, že jí v břiše už nic nezůstalo – se dopotácela k posteli. Zaujala mimořádně nehybnou pozici – i ten sebemenší pohyb v ní vyvolával pocit, že pluje po moři. „Na tohle jsem moc stará,“ zasténala, protože to tak bylo. Rozhodně to tak bylo. Pokud zůstane věrná své pověsti – a proč by se tohle těhotenství mělo v něčem lišit od těch předchozích čtyř? –, bude trpět nevolnostmi nejmíň další dva měsíce. Kvůli nedostatku jídla zůstane štíhlá, ale to potrvá jen do léta, kdy přibere dvojnásob, prakticky přes noc. Prsty jí otečou tak, že nebude moct nosit prstýnky, nevejde se do žádných bot a i po jediném poschodí bude námahou lapat po dechu.

Bude jako slon. Dvounohý slon s kaštanově hnědými vlasy.

„Vaše Milosti!“

Daphne nedokázala zvednout hlavu, a tak místo toho zvedla ruku a přivítala Mariu žalostným mlčením. Komorná se zastavila u postele a zadívala se na ni se zděšením…

… které se rychle změnilo v podezření.

„Vaše Milosti,“ zopakovala Maria, tentokrát s neklamnou modulací hlasu. Usmála se.

„Já vím,“ vydechla Daphne. „Já vím.“

„Už jste to řekla vévodovi?“

„Ještě ne.“

„Nepodaří se vám to skrývat dlouho.“

„Odpoledne odjíždí na několik dní do Clyvedonu,“ pronesla Daphne. „Povím mu to, až se vrátí.“

„Měla byste mu to oznámit hned,“ vyjádřila svůj názor Maria. Po dvaceti letech služby nabyla jistého oprávnění mluvit bez omezení.

Daphne se opatrně posunula do polosedu, přičemž se jednou zastavila, aby utišila nutkání ke zvracení.

„Možná se neuchytí,“ vypravila ze sebe. „V mém věku to tak bývá často.“

„Myslím, že se uchytilo,“ namítla Maria. „Už jste se dívala do zrcadla?“

Daphne zavrtěla hlavou.

„Jste celá zelená.“

„Možná to není…“

„Dítě nevyzvracíte.“

„Mario!“

Komorná si založila paže na hrudi a zabodla do Daphne přímý pohled. „Znáte pravdu, Vaše Milosti. Jen si ji nechcete přiznat.“

Daphne otevřela ústa, ale neměla na to co říct. Věděla, že Maria má pravdu.

„Kdyby se to dítě neuchytilo,“ pokračovala Maria o něco jemněji, „necítila byste se tak zle. Moje máma měla po mně ještě osm dětí a o čtyři brzy přišla. S těmi, které se neujaly, jí nikdy špatně nebylo, ani jednou.“

Daphne vzdychla a potom tu námitku uznala a přikývla. „Přesto ještě počkám,“ trvala na svém. „Jen chvíli.“ Nebyla si jistá, proč si to chce několik dalších dní nechat pro sebe, ale chtěla. A protože se její tělo právě teď snažilo převrátit naruby, domnívala se, že to rozhodnutí záleží na ní.

„Skoro jsem zapomněla,“ dodala Maria. „Ozval se váš bratr. Příští týden přijede do města.“

„Colin?“ zeptala se Daphne.

Maria přikývla. „S rodinou.“

„Musí bydlet u nás,“ prohlásila Daphne. Colin a Penelope neměli v Londýně dům, a aby ušetřili, přespávali buď u Daphne, nebo u jejich nejstaršího bratra Anthonyho, který zdědil titul a všechno, co k němu patřilo. „Požádej prosím Belindu, aby mým jménem napsala dopis a trvala na tom, ať přijedou do Hastings House.“

Maria přikývla a odešla.

Daphne zasténala a usnula.

Když Colin s Penelope a čtyřmi báječnými dětmi v závěsu přijeli, Daphne už zvracela několikrát denně. Simon stále o jejím stavu nevěděl, zdržel se na venkově – něco ohledně zaplaveného pole – a měl se vrátit až na konci týdne.

Daphne však nehodlala dovolit, aby jí choulostivý žaludek zabránil pozdravit oblíbeného bratra. „Coline!“ zvolala a při důvěrně známém pohledu jeho jiskřivých zelených očí se rozzářila. „Hrozně dlouho jsme se neviděli.“

„Naprosto s tebou souhlasím.“ Rychle ji objal, zatímco Penelope se snažila zahnat jejich děti do domu.

„Ne, nehoňte toho holuba!“ zavelela přísně. „Promiň, Daphne, ale…“ Rozběhla se zpátky ven po schodech a zkušeně chytila sedmiletého Thomase za límec.

„Buď ráda, že tvoji uličníci už vyrostli,“ uchechtl se Colin a o krok couvl. „Nestíháme… Panebože, Daff, co je to s tebou?“

Na bratry, kteří nehledí na takt, je spolehnutí.

„Vypadáš hrozně,“ pokračoval, jako by to nenaznačil už předchozím prohlášením.

„Nějak se necítím ve své kůži,“ zamumlala. „Nejspíš to bude tou rybou.“

„Strýčku Coline!“

Colinovu pozornost naštěstí rozptýlily Belinda s Caroline, které se s výrazným nedostatkem elegance urozených dam řítily ze schodů.

„Ty!“ zakřenil se a přitáhl si jednu z nich do náruče. „A ty!“ Zvedl hlavu. „Kde máte tu další?“

„Amelia jela nakupovat,“ vysvětlila Belinda a potom obrátila pozornost k svým mladším sestřenicím a bratrancům. Agatě bylo devět, Thomasovi sedm a Jane šest. Malému Georgiemu budou za měsíc tři.

„Tys ale vyrostla!“ rozzářila se Belinda na Jane.

„Za minulý měsíc pět centimetrů!“ pochlubila se holčička.

„Za minulý rok,“ opravila ji Penelope jemně. Nepodařilo se jí dostat k Daphne tak blízko, aby ji vzala do náruče, a tak se jen naklonila a stiskla jí ruku. „Je mi jasné, že tvoje dcery byly už v podstatě dospělé, když jsem je viděla naposledy, ale přísahám, že mě to pokaždé znovu překvapí.“

„Mě taky,“ přiznala Daphne. Stále se někdy ráno budila s očekáváním, že budou dívky oblečené v propínacích šatičkách. To, že jsou z nich dospělé dámy…

Bylo nepochopitelné.

„Však víš, co se říká o mateřství,“ prohodila Penelope.

„Co?“ zamumlala Daphne.

Penelope se na chvíli zarazila a věnovala jí zahořklý úsměv. „Léta plynou a dny jsou nekonečné.“

„To není možné,“ oznámil Thomas.

Agatha usouženě vzdychla. „Bere všechno moc doslova.“

Daphne napřáhla ruku, aby jí počechrala světlehnědé vlásky. „Opravdu je ti teprve devět?“ Odjakživa Agathu zbožňovala. Ta vážná a odhodlaná dívenka se vždy dotkla jejího srdce.

Agatha, protože to byla Agatha, okamžitě poznala, že jde jen o řečnickou otázku, a stoupla si na špičky, aby dala tetě pusu.

Daphne to gesto opětovala ďobnutím na tvář a pak se obrátila k chůvě mladé rodiny, která stála u dveří a držela malého Georgieho. „A jakpak se máš ty, zlatíčko?“ zacukrovala a napřáhla paže, aby si chlapečka pochovala. Byl buclatý a plavovlasý s růžovými tvářemi a nebesky dětskou vůní, i když už nebyl novorozeně. „Vypadáš k nakousnutí,“ pokračovala a předstírala, že mu oždibuje krk. Potěžkala si ho a instinktivním mateřským způsobem s ním pohupovala.

„Už nepotřebuješ, aby tě někdo houpal, viď?“ zamumlala a znovu ho políbila. Měl tak jemnou pleť, že ji to odneslo zpátky do doby, kdy sama byla mladá matka. Měla samozřejmě pečovatelky a chůvy, ale nespočítala by, kolikrát se vplížila do dětského pokoje, aby je tajně políbila na tvář a pozorovala je, jak spí.

Tak dobře, byla sentimentální. To nebyla žádná novinka.

„Kolik už ti je, Georgie?“ zeptala se. Hlavou jí prolétlo, že by to možná znovu zvládla. Ne že by měla moc na vybranou, ale i tak ji to uklidnilo, zatímco tam stála s tím malým chlapečkem v náručí.

Agatha ji zatahala za rukáv a zašeptala: „Nemluví.“

Daphne zamrkala. „Cože?“

Agatha krátce pohlédla na své rodiče, jako by si nebyla jistá, jestli to může říct. Povídali si s Belindou a Caroline a ničeho si nevšimli. „Nemluví,“ zopakovala. „Ani slovo.“

Daphne se mírně odtáhla a znovu se zadívala na Georgieho obličej. Usmíval se na ni a oči měl v koutcích svraštělé přesně tak, jak to dělával Colin.

Pohlédla zpátky na Agathu. „Rozumí, co mu ostatní říkají?“

Agatha přikývla. „Každé slovo. Tím jsem si jistá.“ Ztišila hlas. „Myslím, že si o něj rodiče dělají starosti.“

Dítě, které brzy oslaví třetí narozeniny, a neřekne ani slovo? Daphne si byla jistá, že si dělají starosti. Najednou se stalo zřejmým, jaký měli Colin s Penelope důvod k nečekanému výletu do města. Hledali radu. Simon byl jako malý úplně stejný. Do čtyř let nepromluvil jediné slovo a i potom trpěl léta výrazným koktáním. Dokonce i teď, když ho něco obzvlášť rozrušilo, se mu to vrátilo a Daphne to slyšela v jeho hlase. Zvláštní pauzu, opakovaný zvuk, zajíkavé zadrhnutí. Koktání ho stále uvádělo do rozpaků, i když zdaleka ne tolik, jako když se seznámili.

Přesto to viděla v jeho očích. Záblesk bolesti. Nebo možná hněvu. Na sebe, na vlastní slabiny. Předpokládala, že přes některé věci se lidé nikdy nepřenesou, nebo aspoň ne úplně.

Zdráhavě vrátila Georgieho chůvě a pobídla Agathu ke schodišti. „Běž dál, zlato. Dětský pokoj čeká. Vytahali jsme všechny staré hračky po děvčatech.“

S hrdostí pozorovala, jak Belinda vzala Agathu za ruku. „Můžeš si hrát s mou oblíbenou panenkou,“ sdělila jí velmi vážně.

Agatha pohlédla na svou sestřenici s výrazem, který se dal popsat jen jako úcta, a potom ji následovala nahoru po schodech.

Daphne počkala, dokud všechny děti neodešly, a pak se obrátila k bratrovi s manželkou. „Dáte si čaj?“ zeptala se. „Nebo se chcete nejdřív převléknout?“

„Čaj,“ přisvědčila Penelope s povzdechem vyčerpané matky. „Prosím.“

Colin souhlasně přikývl a společně odešli do salonu. Jakmile se posadili, Daphne usoudila, že nemá smysl chodit kolem horké kaše. Byl to koneckonců její bratr a věděl, že s ní může mluvit o čemkoliv.

„Děláš si starosti o Georgieho,“ pravila. Bylo to prohlášení, ne otázka.

„Neřekl ještě jediné slovo,“ promluvila Penelope tiše. Její hlas zněl klidně, ale krk se jí nepříjemně stáhl.

„Rozumí nám,“ přidal se Colin. „Tím jsem si jistý. Zrovna nedávno jsem ho požádal, aby si posbíral hračky, a on to udělal. Okamžitě.“

„Simon byl úplně stejný,“ pronesla Daphne. Pohlédla od Colina na Penelope a zase zpátky. „Předpokládám, že proto jste přijeli. Abyste si s ním promluvili.“

„Doufali jsme, že by nám mohl pomoct, abychom víc pronikli do podstaty věci,“ přisvědčila Penelope.

Daphne pomalu přikývla. „Určitě. Bohužel se zdržel na venkově, ale má se vrátit do konce týdne.“

„Není žádný spěch,“ řekl Colin.

Daphne koutkem oka zahlédla, jak Penelope svěsila ramena. Byl to mírný pohyb, ale takový, jaký pozná každá matka. Penelope věděla, že není kam spěchat. Čekali skoro tři roky, než Georgie začne mluvit, takže několik dalších dní na tom nic nezmění. A přesto zoufale chtěla něco udělat. Podniknout nějaký čin, aby své dítě učinila celistvým.

To, že jeli tak daleko a potom zjistili, že je Simon pryč… muselo být zklamání.

„Podle mě je velmi dobré znamení, že vám rozumí,“ pokračovala Daphne. „Jinak bych byla mnohem znepokojenější.“

„Ve všem ostatním je úplně normální,“ prohlásila Penelope vášnivě. „Běhá, skáče, jí. Dokonce si myslím, že i čte.“

Colin se k ní překvapeně obrátil. „Opravdu?“

„Věřím tomu,“ přikývla Penelope. „Minulý týden jsem ho viděla s Williamovou učebnicí.“

„Nejspíš si jen prohlížel obrázky,“ namítl Colin jemně.

„To jsem si taky myslela, ale pak jsem si všimla jeho očí! Pohybovaly se zleva doprava, jak sledoval slova.“

Oba se obrátili k Daphne, jako by snad měla na všechno odpověď.

„Může umět číst,“ připustila Daphne a přitom se cítila naprosto nedostatečně. Chtěla mít na všechno odpověď. Chtěla jim povědět něco jiného než asi nebo možná. „Je sice hodně malý, ale není důvod, proč by nemohl číst.“

„Je velmi chytrý,“ podotkla Penelope.

Colin jí věnoval shovívavý pohled. „Drahoušku…“

„Opravdu! A William četl, když mu byly čtyři. Agatha taky.“

„Vlastně,“ souhlasil Colin zamyšleně, „Agatha začala číst ve třech. Nic složitého, ale krátká slova přelouskala. Moc dobře si na to vzpomínám.“

„Georgie čte,“ zakončila Penelope rázně. „Nepochybuju o tom.“

„V tom případě bychom si měli dělat ještě menší starosti,“ pronesla Daphne s odhodlaným optimismem. „Žádné dítě, které čte před svými třetími narozeninami, nebude mít potíže mluvit, až na to bude připravené.“

Netušila, jestli to tak opravdu je. Ale domnívala se, že by mělo. Připadalo jí to rozumné. A pokud se ukáže, že Georgie bude zadrhávat stejně jako Simon, jeho rodina ho stále bude milovat, zbožňovat a zahrnovat veškerou podporou, jakou bude potřebovat, aby z něj byla tak úžasná bytost, v jakou nepochybně vyroste.

Měl všechno, co Simonovi v dětství chybělo.

„Dobře to dopadne.“ Daphne se naklonila dopředu a vzala Penelope za ruce. „Uvidíš.“

Penelope stiskla rty a Daphne viděla, jak se jí stáhlo hrdlo. Odvrátila se a dopřála své švagrové chvíli na to, aby se dala dohromady. Colin už žvýkal třetí sušenku a sahal po hrnku s čajem, takže se rozhodla položit další otázku jemu.

„S ostatními dětmi je všechno v pořádku?“ zeptala se.

Polkl čaj. „V naprostém. A u vás?“

„David se ve škole zapletl do nějakého uličnictví, ale zdá se, že se zklidňuje.“

Colin si vzal další sušenku. „A z dívek ti zatím nejde hlava kolem?“

Daphne překvapeně zamrkala. „Ne, ovšemže ne. Proč se ptáš?“

„Vypadáš hrozně,“ utrousil.

„Coline!“ okřikla ho Penelope.

Pokrčil rameny. „Je to pravda. Už jsem se na to ptal, když jsme přijeli.“

„Ale přesto,“ pokárala ho manželka, „bys neměl…“

„Pokud jí nemůžu nic říct já, tak kdo?“ zeptal se přímo. „Nebo spíš, kdo to udělá?“

Penelope ztišila hlas do naléhavého zašeptání. „O takových věcech se nemluví.“

Chvíli se na ni díval a pak pohlédl na Daphne. Potom se obrátil zpátky k manželce. „Nemám tušení, o čem to mluvíš.“

Penelope pootevřela rty a tváře jí mírně zrůžověly. Zadívala se na Daphne, jako by říkala: Nu?

Daphne jen vzdychla. Opravdu byl její stav tak zjevný?

Penelope vrhla na Colina netrpělivý pohled. „Je…“ Obrátila se zpátky k Daphne. „Jsi, viď?“

Daphne to potvrdila mírným přikývnutím.

Penelope trochu samolibě pohlédla na manžela. „Je těhotná.“

Colin asi na půl vteřiny ztuhl, ale pak se opět ponořil do obvyklého klidu. „Ne, není.“

„Je,“ trvala na svém Penelope.

Daphne se rozhodla mlčet. Stejně se jí zvedal žaludek.

„Jejímu nejmladšímu dítěti je sedmnáct,“ připomněl jí Colin. Letmo pohlédl na Daphne. „Je to tak, viď?“

„Šestnáct,“ zamumlala Daphne.

„Šestnáct,“ zopakoval směrem k Penelope. „Ale přesto.“

„Přesto?“

„Přesto.“

Daphne zívla. Nedokázala si pomoct. Poslední dny byla zkrátka vyčerpaná.

„Coline,“ prohlásila Penelope trpělivým, a přece lehce blahosklonným tónem. Daphne milovala, když někdo hovořil s jejím bratrem tímto způsobem. „Davidův věk má těžko něco společného s…“

„To je mi jasné,“ přerušil ji s mírně podrážděným výrazem. „Ale nemyslíš si, že kdyby měla…“ Obecně mávl v Daphnině směru, což v ní vyvolalo dojem, že ve spojení se svou sestrou možná nedokáže ani vyslovit slovo otěhotnět.

Odkašlal si. „Zkrátka, nebyl by tam šestnáctiletý odstup.“

Daphne na chvíli zavřela oči a potom si opřela hlavu o opěradlo pohovky. Vážně by se měla cítit rozpačitě. Byl to její bratr. A i když používal velmi neurčité výrazy, mluvil o těch nejintimnějších aspektech jejího manželství.

Vypravila ze sebe unavený tichý zvuk, něco mezi povzdechem a zabručením. Byla příliš ospalá, aby byla na rozpacích. A možná i moc stará. Ženy po čtyřicítce by se měly obejít bez panenských záchvatů cudnosti.

Kromě toho se Colin a Penelope hašteřili a to bylo dobře. Odtrhlo to jejich myšlenky od Georgieho.

Daphne to vlastně připadalo velice zábavné. Bylo milé pozorovat kteréhokoliv z bratrů, jak s vlastní manželkou uvízli ve slepé uličce.

Jednačtyřicet let rozhodně není takové stáří, aby ji to připravilo o potěšení z nepohodlí jednoho z bratrů. Přesto – znovu zívla – by bylo mnohem zábavnější, kdyby byla o něco bdělejší, aby si to užila. Ale i tak…

❈ ❈ ❈

„Usnula?“

Colin nevěřícně hleděl na svou sestru.

„Podle mě ano,“ přisvědčila Penelope.

Naklonil se blíž a natáhl krk, aby líp viděl. „Právě teď bych jí mohl provést spoustu věcí,“ zapřemítal. „Týkaly by se žab, kobylek, krvavých řek…“

„Coline!“

„Je to velmi lákavé.“

„Taky je to důkaz,“ uculila se Penelope.

„Důkaz?“

„Je těhotná! Přesně jak jsem říkala.“ Když se dostatečně rychle neohradil, dodala: „Už jsi někdy zažil, že by usnula uprostřed rozhovoru?“

„Naposledy…“ Zarazil se.

Penelopin úsměv se stal mnohem zřejmějším. „Přesně tak.“

„Nesnáším, když máš pravdu,“ zavrčel.

„Já vím. Smůla, že ji mám tak často.“

Letmo se ohlédl na Daphne, která začala pochrupovat. „Asi bychom u ní měli zůstat,“ pronesl trochu zdráhavě.

„Zazvoním na její komornou,“ navrhla Penelope.

„Myslíš si, že to Simon ví?“

Penelope zatáhla za zvonek a ohlédla se přes rameno. „Nemám tušení.“

Colin zavrtěl hlavou. „Toho chudáka čeká největší překvapení jeho života.“

Když se Simon s týdenním zpožděním konečně vrátil do Londýna, byl unavený. Odjakživa se zajímal o povinnosti majitele půdy víc než většina lidí v jeho postavení – dokonce i když se blížil k padesátce. A tak jakmile několik jeho polí postihly záplavy – jedno z nich zajišťovalo rodině nájemníka výhradní příjem –, vyhrnul si rukávy a pustil se s muži do práce.

Pochopitelně obrazně. Všichni měli rukávy rozhodně shrnuté až k zápěstí. V Sussexu bylo hrozně chladno. A když je člověk mokrý, což kvůli záplavám byli samozřejmě všichni, vnímá to ještě hůř.

Takže byl unavený, pořád mu byla zima – nebyl si jistý, jestli se mu prsty někdy ohřejí na původní teplotu – a stýskalo se mu po rodině. Požádal by je, aby jeli na venkov s ním, ale dívky se chystaly na sezonu a Daphne vypadala při jeho odjezdu trochu sklesle.

Doufal, že na ni nic neleze. Kdykoliv onemocněla, pocítila to celá domácnost.

Myslela si o sobě, že je flegmatická. Kdysi se ji snažil upozornit, že by se v tom případě neploužila po domě, a až by se konečně zhroutila na židli, neustále by neopakovala: „Ne, ne, je mi dobře.“

Vlastně se na to snažil poukázat dvakrát. Napoprvé mu neodpověděla. Tehdy si myslel, že ho neslyšela. Při zpětném pohledu však bylo mnohem pravděpodobnější, že se ho rozhodla neslyšet, protože když se podruhé zmínil o tom, co náleží flegmatické povaze, zněla její odpověď…

No, řekněme, že když šlo o jeho manželku a nachlazení, nikdy mu už z úst nevyjdou jiná slova než „moje ubohé zlatíčko“ a „můžu ti přinést čaj?“.

Po dvou desetiletích manželství se muž některé věci naučí.

Zastavil se ve vstupní hale, kde ho očekával majordomus s obvyklým výrazem ve tváři – tedy výrazem zcela neutrálním.

„Děkuji vám, Jeffriesi,“ zamumlal Simon a podal mu klobouk.

„Je tu váš švagr,“ sdělil mu Jeffries.

Simon se zarazil. „Který?“ Měl jich sedm.

„Pan Colin Bridgerton, Vaše Milosti. S rodinou.“

Simon naklonil hlavu. „Opravdu?“ Neslyšel žádný hluk ani chaos.

„Jsou venku, Vaše Milosti.“

„A vévodkyně?“

„Odpočívá.“

Simon nedokázal potlačit zasténání. „Snad není nemocná?“

Jeffries zčervenal způsobem, který se mu vůbec nepodobal. „To nemohu říct, Vaše Milosti.“

Simon se na něj zvědavě zadíval. „Tak je nemocná, nebo není?“

Jeffries polkl, odkašlal si a pak pronesl: „Domnívám se, že je unavená, Vaše Milosti.“

„Unavená,“ opakoval Simon spíš pro sebe, protože bylo jasné, že by Jeffries raději umřel nevysvětlitelnými rozpaky, než aby v tom rozhovoru pokračoval. Zavrtěl hlavou, zamířil do patra a dodal: „Samozřejmě že je unavená. Colin má čtyři děti do deseti let a Daphne si pravděpodobně myslí, že o ně pokaždé, když jsou tady, musí pečovat.“

Možná by si měl odpočinout s ní. Také byl vyčerpaný a vždy se mu lépe spalo, byla-li nablízku.

Došel ke dveřím do jejich pokoje, byly však zavřené. Skoro zaklepal – u zavřených dveří to míval ve zvyku, přestože vedly do jeho vlastní ložnice –, ale na poslední chvíli vzal místo toho za kliku a jemně zatlačil. Co když spí? Jestli je opravdu unavená, měl by ji nechat odpočívat.

Tiše vstoupil dovnitř. Závěsy byly zčásti zatažené. Uviděl Daphne, jak leží v posteli a spí jako dřevo. Po špičkách popošel blíž. Skutečně vypadala pobledle, ačkoliv v šeru se to těžko odhadovalo.

Zívl, sedl si na druhou stranu postele a sklonil se, aby si zul boty. Rozvázal si kravatu, pak si ji sundal a lehl si vedle ní. Nechtěl ji probudit, jen se k ní přitulit kvůli troše tepla.

Stýskalo se mu po ní.

Se spokojeným povzdechem se uvelebil, objal ji a ruku položil pod její hrudní koš…

„Grughargh!“

Vystřelila z postele jako kulka.

„Daphne?“ Simon se také posadil a sledoval, jak běží k nočníku.

K nočníku???

„Drahoušku,“ zavolal na ni, a když začala zvracet, trhl sebou. „Ryba?“

„Vůbec to slovo nevyslovuj,“ zalapala po dechu.

Určitě to bylo tou rybou. Vážně by si tady ve městě měli najít nového obchodníka s rybami.

Vylezl z postele, aby našel ručník. „Mám ti něco přinést?“

Neodpověděla. Vlastně to od ní ani nečekal. Podal jí ručník a snažil se neucuknout, když nejmíň počtvrté vyprázdnila své útroby.

„Chudinko,“ zamumlal. „Je mi moc líto, co se ti stalo. Takhle ti nebylo od…“

Od…

Ach, drahý bože.

„Daphne?“ Zachvěl se mu hlas. Hrome, chvělo se celé jeho tělo.

Přikývla.

„Ale… jak…?“

„Obvyklým způsobem, předpokládám,“ odpověděla a vděčně přijala ručník.

„Ale je to… Je to…“ Snažil se přemýšlet, avšak marně. Mozek mu úplně vypověděl službu.

„Myslím, že to bylo všechno,“ vypravila ze sebe. Působila vyčerpaně. „Přinesl bys mi trochu vody?“

„Určitě?“ Jestli se dobře pamatoval, voda vzápětí z jejího krku vyskočí a skončí v nočníku.