Dcera krále

Kerry Chaputová

Přeložila Jana Jašová

DAUGHTER OF THE KING

Copyright © 2021, Kerry Chaput.

All rights reserved.

Czech translation copyright © Euromedia Group, a.s., 2023

Translation © 2023, Jana Jašová

Czech edition published by arrangement
with Montse Cortazar Literary Agency
(www.montsecortazar.com).

ISBN 978-80-249-5168-3

Obsah

HUGENOTSKÉ SRDCE

Z JISKRY SE RODÍ PLAMEN

ZRADA VÍRY

NOC ZOUFALSTVÍ

PLAMEN VE TMĚ

VYHNANSTVÍ

DLOUHÁ CESTA DO ROUENU

NEČEKANÝ PŘÍTEL

ULITA LŽÍ

OSVÍCENÍ

ZNOVUZROZENÍ

NOVÝ ŽIVOT

ST. JEAN-BAPTISTE

JEDNÉ ZLÉ NOCI

PŘÍCHOD

PERSPEKTIVNÍ NÁPADNÍCI

STATEČNÁ VLAŠTOVKA

CESTA NOVÝM SVĚTEM

ZAČÁTEK A KONEC

NEOHLÍŽEJ SE

SPOŘÁDANÁ MANŽELKA

NOVÝ OBJEV

NAIŘINA ODVAHA

BÍLÁ JAK PADLÝ SNÍH

PŘIKLÁDAT NA OHEŇ

TEMNÁ NOC

ZKROCENÍ ĎÁBELSKÉHO PAVOUKA

O tomto příběhu

Poznámka autorky

HUGENOTSKÉ SRDCE

Zatínám nehty do drsného povrchu uvolněné cihly, pohybuju s ní a viklám, až se mi ji podaří vyprostit. Temná díra v krbovém obložení pod dřevěnou římsou, která je skrytá ve stínech, chrání naši křehkou pravdu. Ruce už se mi netřesou tajemstvím, jež nosím po La Rochelle. Oči města neustále pátrají po dalších kacířích, které by mohly mučit. Jen čirý vzdor mi pomáhá dýchat a přežívat den za dnem. Jinak už bych scházela ze světa pomalou smrtí v ústraní jako moje matka.

Naše Ženevská bible, odřená léty používání, znovu zazáří ve světlech plamenů. Její měkké okraje pod bříšky prstů jen posílí mé odhodlání, proniknou pochybami a strachem číhajícími pod povrchem. Pouze hugenotky vědí, co skrývají naše vlněné sukně. Vědí o kapse velikosti naší Bible v podšívce spodničky. Mé ruce vsunou knihu na místo, ale má mysl se už soustředí na nejbezpečnější trasu městem.

„Skončíš jako ti ostatní,“ ozve se matka. „Jak asi budou mučit tebe? Zabalí ti ruce do plátna napuštěného olejem a strčí ti je do ohně? Nalijí ti do krku vařící vodu?“

„Přestaň, maman.“

„Myslíš, že budeš jediná, kdo přežije. Jediná dost chytrá a odvážná na to, aby unikla katolíkům.“

„Ne, ale zřejmě jsem jediná, kdo má kuráž to zkoušet.“ Pokračuju v oblékání a nasadím si plátěný čepec. Ve světle ohně z krbu moje kaštanové vlasy pableskují rudě, stejně jako když se ocitnou na slunci. Zastrčím si je pod čepec, jako bych zahrabávala šperky do písku.

„Starého Etienna zabalili do pokrývky a tloukli s ním o kamení, až se jeho paže roztříštily jako sklo. Doneslo se ti to?“

„Žiju denně se strachem a denně s ním bojuju. Nemusíš mi to připomínat.“

„Kdybys zůstala se mnou –“

„Kdybych zůstala s tebou, zemřela bych tak jako tak. Je mi devatenáct. Patřím tam ven. Tam, kde svítí slunce a kde žijí lidé.“

Kostnaté prsty mě chytí za paži. „Isabelle, vidí v tobě nepřítelkyni.“

„Můžou mě mučit. Poslat mě na galeje s krkem až do smrti připoutaným řetězem ke kládě. Vím to. Ale toužím volně dýchat a dostat se ze stínů.“

„Jenže to nejde.“ Matčiny prsty mi sklouznou z paže.

Její prosebný pohled má moc přikovat mě k tomuhle domu a k ní. Mám její mandlové oči v barvě lesního mechu zalitého sluncem. Ty matčiny ale vidí jen svět, v němž je utrpení naším údělem, zatímco moje spatřují možnosti.

Odvrátím se od ní a naliju jí do poháru víno. „Když jim nepomůžu, to děťátko zemře. Nesnesu to.“

Matka se s pohárem v ruce sveze do houpacího křesla a zírá do ohně, jako by v něm viděla odpovědi. Poklepává špičkami chodidel na ližiny křesla, které skřípá po podlaze. „No tak si jdi. Opusť mě, nech mě tu samotnou v modlitbách.“

Má pravá ruka nahmátne levé zápěstí. Kůže je v tom místě horká, vystouplá a zvrásněná pokožka poškubává a bolí. Matka si všimne, jak si škrábu jizvu. Nechám toho a trhnu paží, aby mi rukáv sklouzl dolů. „Grand-mère by chtěla, abych bojovala.“

Matka se napije vína a mávne nad mými slovy rukou. Odmítá se bavit o grand-mère, mém otci i mých sestrách. Všechny ty tragédie jen posilují její strach z okolního světa.

„Tohle je naše poslední víno,“ ozve se.

Kovový kruh na dveřích zarachotí, když ho zvednu. „Přinesu nové.“

„Isabelle, Bůh si nás vyvolil. Sním o tom, že jednoho dne se přestaneš vzpírat. Pak poznáš ten pravý pokoj.“

„V tomhle domě a s tebou ho nenajdu.“ Poklepu si rukou na srdce. „Najdu ho tady.“

Matka se pohrouží do modliteb a já vyjdu na denní světlo.

• • •

Jsem jako kočka kličkující mezi stíny, moje ošlapané boty dopadají sebejistě na zem, trasa je předem zakreslená v mé mysli. Muži hulákají, lodě vržou a sténají. Vůně oleje, dřeva a provazů mě vrací do dětství, kdy jsme vlastnili loďstvo a můj otec byl mocný muž. Mořský vítr mě šlehá do tváří a hučí mi v uších.

Maličká okénka věže svatého Mikuláše jsou plná obličejů. Vězni žebrají o vzduch. Jejich křik mě ochromuje. Nohy se mi třesou, oči zamlžují. Jejich výkřiky slyším každý den. Staly se pozadím La Rochelle, neutuchajícím pohřmíváním protestantského utrpení. Jsou přirozené jako tlukot srdce.

Hukot krve v mých uších potlačí všechny další zvuky, moje nohy se pohybují do rytmu. Lomoz přístavu utichne. Půda pod nohama se mění z kamenité na mokrou hlínu. Projdu středověkou hradbou pod obloukem zvonice. Ukryju se za kočárem, aby na mě nebylo vidět.

Katolíci se navzájem usměvavě zdraví. Kráčejí v jasném slunečním světle časného podzimu, elegantní šaty se jim ve větru nadouvají kolem těl. Moje boty dopadají do louží plných zvířecích výkalů a krvavé vody poseté slepičím peřím.

Úzké ulice do sebe sluneční paprsky téměř nepouštějí. Zvednu bradu, abych jejich teplo cítila aspoň na obličeji, zatímco život kolem mě získává jasnější obrysy. Vidím okázalý kamenný dům a podloubí s lomenými oblouky. Vápencové budovy, které zlatě září v ranním slunci. Ozdobné chrliče svádějící vodu ze střech. Mramorová schodiště. Ženy ve vyšívaných šatech. Mají růžolící tváře a vlasy naondulované do kudrlinek.

Nechám se rozptýlit a cosi mě srazí na zem. Hruď se mi sevře, jako by mě kolem žeber obemkly pařáty. Rychle se odsunu do stínů podloubí a přitáhnu si kolena k bradě. Krk mě ostře zabrní. V uších mi už zase tepe. Klapající podpatky míří ke mně, ale já dál zírám do kamenné dlažby. Zamrkám, abych zaostřila pohled, a v mém zorném poli se objeví ručně vyšívaná špička střevíčku.

Antoinette LaMarcheová, dcera nejmocnějšího majitele lodí v La Rochelle, si oprašuje paži v místě, kde se mě dotkla. Pohrává si s nabíranými vrstvami zlatě vyšívaného taftu na balonových rukávech.

„Pozor, Antoinette, ať si od té její špíny neumažeš svoje krásné šaty,“ ozve se její přítelkyně.

Antoinette ke mně sklopí pohled. „Jen se na to ubohé podsvinče podívej. S těmi umaštěnými vlasy hnědými jak bláto patří na hnůj jako všechny ostatní svině.“ Když zvedne nosík vzhůru, její zlaté lokny se zalesknou ve slunci. Jakmile mávne rukou, na rukávu se jí slunce roztančí v brokátových květech fialek.

Sklopím hlavu ještě níž. „Pardon, mademoiselle.“

„Měla by sis dávat víc pozor, Isabelle,“ odsekne Antoinette.

„Ty tu nuzačku znáš?“ podiví se druhá dívka.

„Znávala jsem ji.“

Jednou mi zapálila vlasy. Musela jsem skočit z přístavní hráze do moře, abych ten oheň uhasila dřív, než se mi dostane na kůži. Jindy po mně hodila prasečí lejno.

Dívá se na mě, váhá a pak pokračuje: „Pojďme, děvčata. Za chvíli začne odpolední mše. Nechci nechat svého vojáčka čekat.“

Zatímco si oprašuju sukni, moje srdce se pomalu uklidňuje. Sevření pařátů kolem hrudi se uvolňuje. Zvednu si sukně a pokračuju dál.

Poblíž trhu vzduch prosycují nejrůznější pachy. Maso na hácích se kazí na slunci. Kolem hnědnoucí hmoty se shlukují mouchy. Rybář čistí úlovky. Oškrabané šupiny na zemi odrážejí barvy jako zrcadlo a vytvářejí duhu. Zavěšené hrnce ve větru rachotí.

Napůl hrázděný dům už mám na dohled, když vtom mě chytne za plášť sedící mrzák se zkroucenými chodidly, která přede mnou trčí jako sukovité větve odřezané ze stromu. Pamatuju si ho. Spálili mu chodidla a zlámali kolena. Jeho provinění? Dal kus plesnivého chleba hugenotskému dítěti.

„Mademoiselle, pomozte mi, prosím.“

„Monsieur, nemluvte na mě. Zabijí vás.“

„Moje rodina hladoví. Jsem zoufalý.“

„Nemůžu vám pomoct.“

Jeho roztřesené ruce klesnou k zemi. Po dnech strávených venku na slunci jsou špinavé a snědé. Zavře oči, obočí má stažená k sobě a čelo mu krabatí vrásky.

Pokračuju ke svému cíli. Zaklepu na dveře a ohlédnu se přes rameno. Kolem mrzáka projde dragoun v uniformě a kopne ho do chodidel. Ubožákovy výkřiky se rozléhají úzkou ulicí, odrážejí se od vysokých domů a stoupají k obloze. Zavřu oči a zavrtím hlavou. Nemám čas se o něj starat. Dneska ne.

Dveře se vrzavě pootevřou a ve škvíře se objeví kulatý obličej Clémentine. „Isabelle, pojď dál.“ Její pleť je ve světle průsvitná jako ředěné mléko.

„Musíme si pospíšit,“ namítnu.

Přešlápne a v očích se jí objeví slzy. Její plné tváře se zbarví slabounce do růžova. „Ne, já ven nemůžu. Ne potom, co se stalo Etiennovi.“ Přitiskne si ruce k břichu a předkloní se, aby popadla dech. „Nejsem tak statečná jako ty.“

„Clémentine, záleží jen na tobě.“ Dívá se skrz mě a začíná se třást. „Já vím, že máš strach. Sama ho mám pokaždé.“

„Vážně?“ Její pohled se setká s mým.

„Den co den. Ale musíme si pomáhat navzájem. Nikdo jiný to dělat nebude.“

Její matka k ní přispěchá a vede Clémentine k židli. „Drahoušku, rozhodnutí je na tobě.“ Zpod Clémentininých zavřených víček vyklouzne slza a kutálí se jí po tváři. Její matka ji osuší. „Zůstávat tady ti ve tvém žalu neprospěje. Pomoc našim lidem třeba ano.“

Clémentine se na mě podívá. „Co když se tam nedostaneme? Co když nás napadnou?“

„To riziko je tady vždycky, ale zůstanu s tebou. Uděláme to spolu.“ Vezmu ji za ruku. „Zlámali Etiennovi paže, aby nám dali lekci. Co nás to ale naučilo?“

„Že důležitá je víra. Komunita.“

Přikývnu.

Vydáme se do rušných ulic města a držíme se při domovních zdech. Vedu Clémentine za loket. Paže se jí chvěje. Sklopíme hlavy, protože se k nám přiblíží dva muži. Oči jim stíní široké krempy klobouků s peřím, ale jejich hlasy jsou jasné.

„Chce nás mít blízko, marnit čas jídlem a pitím ve Versailles, zatímco nás připravuje o naši moc.“

„Ticho,“ okřikne mluvčího ten první. „Nechtěl bys, aby se k monsieuru LaMarcheovi doneslo, že nesouhlasíš s králem.“

„LaMarche! Ten hajzl nenávidí všechny, které nemůže ovládat.“

Ráda bych si vyslechla, jak bude jejich hovor pokračovat, ale Clémentine mě zatahá za paži.

Naši pozornost upoutá jakýsi ruch na druhé straně ulice. Hugenot se tam snaží zakoupit víno od pouličního prodavače. Prozradí ho šaty. Obyčejná vlna, žádné ozdoby, žádné šperky. Bojujeme proti katolické církvi svým oděním stejně jako svou vírou. Prodavač ho začne bít kovovou tyčí do kolen.

Clémentine zalapá po dechu a přitiskne si ruku na ústa.

„Nekoukej se tam. Jdeme dál,“ popoháním ji.

Konečně dorazíme na statek za městem. Děťátko pronikavě, zlostně křičí. Clémentine rozrazí dveře a vrhne se k němu. Zvedne ho do náruče a posadí se s ním do houpacího křesla u krbu. Rozšněruje si živůtek a vyhrne košili. Miminko škubá hlavičkou ze strany na stranu, aby se dostalo k mléku z Clémentinina prsu.

„Pššt, pššt,“ šeptá mu tichounce Clémentine. Dítě se přisaje. Jeho pláč přejde v kňourání a to vystřídá pravidelné dýchání a sání. Napětí v mém břiše se uvolní. Clémentine se zamlženým zrakem usměje a opře si hlavu o křeslo.

Matka dítěte vyběhne z domu do zahrádky a lapá po dechu.

Vyjdu za ní a položím jí ruku na záda. „Madame, už je to dobré. Clémentine je tady.“

„Jenže co kdyby nepřišla? Co potom?“

„Na to teď nesmíme myslet. Všechno bude v pořádku.“

„Prosila jsem dragouny, aby nám nechali aspoň jednu kozu. Abych ho mohla krmit.“ Obličej se jí stáhne v křeči, zavzlyká, pak si otře oči. „Všechny starší děti jsem odkojila bez problémů. A u něj jsem zklamala.“

„Tímhle nepomáháte jenom svému děťátku, pomáháte i Clémentine,“ ujistím ji.

Ani ne před rokem Clémentine znásilnil neznámý voják. Křičela, ale kolemjdoucí si jí nevšímali. Ten muž ji zatáhl do podpalubí jedné z lodí, kde si ji vzal v louži zvětralého vína. Našla jsem ji roztřesenou v přístavu za sudy s nákladem, z nosu jí kapala krev. Pomohla jsem jí dojít domů, kde strávila zavřená dalších sedm měsíců. Její děťátko žilo tři dny, dost na to, aby se jí prsa nalila mlékem.

A když jsem včera dorazila na tento statek, našla jsem zde zoufalou rodinu a dítě křičící hlady. Jakmile se matka miminka uklidní, pomůžu jí vycpat pytel slámou. Ubožačka se při práci každou chvíli otáčí na své dítě, které klidně spí a jemuž z koutku úst vytéká mléko. Když je matrace hotová, položíme ji ke krbu, poblíž kolíbky. Clémentinina nová postel.

Clémentine se usměje na paní domu, jejíž oči se naplní vděčnými slzami. Místnost prostoupí Etiennův duch.

„Dobrou noc,“ popřeju jim a vyklouznu ze dveří.

„Isabelle, počkejte.“ Statkářka jde za mnou a podá mi džbán vína a bochníček sýra, obojí zabalené do plátna.

„Děkuju, madame. A nebojte se, Clémentine tady zůstane, jak dlouho bude třeba.“

Žena se rozhlédne kolem a zašeptá mi: „Půlnoc. V lese na východ od barikád. Budete tam?“

„Ano, budeme.“

Vracím se stejnou cestou a v náručí nesu víno pro maman. Poblíž Clémentinina domova přijdu k žebrákovi se zmrzačenýma nohama, který si zakryje obličej. Když ho míjím, uloupnu kus sýra a upustím mu ho do klína. Tichounké „merci“ mi uklidní nervy. Zalije mě vřelostí jako objetí.

Náhle na paži ucítím ruku. Trhnu sebou a pak si vydechnu. Je to jen můj kamarád Henri. Rozcuchané černé vlasy mu vlají ve větru, v tmavě šedivém obleku jasně svítí rudá vázanka.

„Rychle,“ pobídne mě.

Přeběhneme za temný roh barikády a přikrčíme se v jejím stínu.

„Isabelle, co tě to napadlo, že chodíš takhle sama po přístavu? Ty nemáš rozum.“

„A co ty tady děláš? Koleduješ si o maléry?“

„Čekám, až přestanou hlídat náklad. Ty sudy se solí vypadají těžké,“ blýskne svým typickým prohnaným úsměvem.

„Ty teď kradeš sůl?“

Nakloní se ke mně s jedním loktem opřeným o koleno. „Oni nás okrádají denně. Jen si beru zpátky to, co potřebuju.“

„Necháváš otce samotného v dílně a chodíš krást do přístavu sůl?“

„Nedokážu být celé dny zavřený a vyrábět ze stříbra věci pro katolíky, co s námi zacházejí jako s krysami.“ Henri a jeho otec jsou stříbrotepci. Odfoukne si vlasy z očí. „Když nám odmítají dávat, co nám patří, vezmu si to sám.“

„Skončíš v okovech ve věži.“

„Dlouho už mi to hrozit nebude,“ prohlásí.

„Jak to myslíš?“

„Chci do Ameriky. V britské kolonii je tam pro lidi jako my spousta příležitostí. Můžeme tam být svobodně protestanty a lidmi, ne odpadem, na který všichni plivou. Jenže mí rodiče odjet nechtějí. Jsou pořád přesvědčení, že bychom tady měli zůstat a dál snášet utrpení.“

Opustit Francii? Jeho slova ve mně odhalí jeskyni, o jejíž existenci jsem ani netušila. Takovou, v níž temnota problikává paprskem světla. „Jestli tě ale chytnou při pokusu utéct ze země, pošlou tě na galeje. Proč bys tolik riskoval?“

„Protože život tady je příšerný. Jen samé bití a mučení. Nemůžu žít tak, jak po nás chtějí rodiče.“ Všimne si, že si mnu předloktí, poškrábe se na noze a odvrátí se. „Čeká tam příležitost, Isabelle. Musíme jen být dost silní, abychom o ni dokázali bojovat.“

V našem světě není žádné bezpečí. A trestají nás za to, když ho chceme dosáhnout. Henri je statečný, dokáže bojovat za to, co jsme nikdy nepoznali.

Slunce na obloze klesá níž. „Už je čas.“

„Ano. Máš Bibli?“

Poplácám sukni v místě, pod nímž je skrytá kapsa.

„Dobře.“ Henri se rozhlédne po přístavu a sleduje trasu, kterou se musíme vydat zpátky. „Etienne na tom není dobře. Ten ubožák hrozně trpí. Potřebuje naše modlitby.“

V hrudi mi zahlodá hluboká bolest. „Jsem připravená.“

Vydáme se mezi přístavní dělníky za hradbu dřevěných beden a vklouzneme pod obloukem zpátky do města. Tohle mě vždycky rozjaří. Opět se stávám součástí živého, dýchajícího světa, s nebezpečím na dosah ruky. Projevujeme svůj tichý vzdor, jak jen se dá.

Když davy prořídnou, s Henrim se rozdělíme. Dva mladí hugenoti pohromadě už si koledují o to, aby je začal někdo tyranizovat. Osamělí nejsme tak nápadní. Kráčím podloubím a mezi oblouky arkád na mě dopadají stíny. Blíží se soumrak a slunce se zbarvuje oranžovou září.

Před sebou vidím jakési vznešené dámy. Otočím se, samo tělo mě nabádá, abych se jim vyhnula postranní uličkou. Jejich parfémy naplní vzduch šeříkovou vůní a dlouhá pera z jejich klobouků mě pošimrají na temeni, když se kolem nich prosmýknu.

Henri se zase objeví po mém boku. Jeho rameno ťukne do mého jako loďka v přístavu, která se zazmítá v kotvišti, než se vydá na rozbouřené moře. U Etiennových dveří stojí dva dragouni. Hrudník se mi sevře a ze rtů mi vyklouzne tiché zalapání po dechu. Henri mě škubne za paži. V temném průchodu za domem se přikrčíme za sud.

„Co tady dělají?“ zašeptám.

„Nevím.“ Jeho obličej se stáhne obavami.

Odpolední ticho protne výkřik a já zatajím dech. Takže už víme.

Jsou tady, aby ho donutili přijmout svátost.

Žíla na čele mi tepe ve stejném rytmu jako srdce. „To on nikdy neudělá.“

„Ne, ale budou ho mučit. Ti parchanti si myslí, že když nám rozdrtí kosti a rozřežou kůži, zlomí nás.“

„Copak nechápou, že nemáme na vybranou?“

Hrdelní zavytí mi znovu sevře srdce. Zavřu oči a přitisknu si pokrčená kolena k hrudi. Můžeme utéct, ale ani jeden z nás nechce. Musíme zůstat s Etiennem v okamžiku jeho smrti. Potřebuju vědět, že neumíral sám.

„Konvertovat na smrtelné posteli, když člověk prožil celý život jako protestant. Co se tím vyřeší?“ zavrtí hlavou Henri.

„Nic. Jen nám to ukazuje, jaká budoucnost nás čeká.“

Zazní výkřik tak hluboký a mučivý, že se z okolních střech poplašeně zvednou ptáci. Musím odolat pokušení zakrýt si dlaněmi uši. „Etienne byl pro mě jako otec,“ zašeptám.

„To pro nás všechny.“

Etiennův bolestný řev mi otřásá celým tělem.

Pak slyšíme, jak všechny zbytky sil nasměruje do jediné věty: „Můžete mi vzít mé tělo, ale moje mysl zůstane svobodná!“ Jako by věděl, že jsme tady. Že posloucháme. Přihlížíme. Řev náhle ustane a vystřídá ho chroptění. Škubnu sebou a zabořím si obličej do dlaní. Henri mě obejme kolem ramen. Před očima mám černo. V té temnotě vidím Etienna s vyříznutým jazykem a probodnutýma ušima, zmučeného tak barbarsky, že už ani nemůže křičet, když se dáví vlastní krví a spěje ke smrti.

Sténání. Zvířecí skřeky a mezi nimi ticho. Po krku mi stékají horké kapky. Žaludkem mi projede bolest a země pode mnou ujíždí. A pak už se neozývá nic.

Horší než křik mučeného je jen ta chvíle, kdy utichne. Bum, bum, bum, duní mi v uších a svět se se mnou chvěje v rytmu těch ran. Lapám po dechu. Henri svěsí hlavu. Z očí mu vyhrknou slzy a skutálí se mu až na bradu a dolů.

„Vyneste ho ven!“ zavelí někdo v domě.

Opřeme se o zeď, zůstáváme ve stínu střechy. Ze schodů Etiennova domu vyjde kněz ve zlatem vyšívaném rouchu s liturgickou šálou. Obrovský kříž na jeho krku se na slunci zlatě zaleskne. Musím před tou září zavřít oči.

Do světla vystoupí dragoun a zahlédne v šeru naše oči. Otočíme se a chceme se dát do běhu, ale škubnutí mě přidrží na místě. Dragoun nás zezadu chytil za šaty. Moje nohy naprázdno zahrabou po zemi. Tělo se mi napne a ruku přitisknu na kapsu s Biblí.

Voják nás odtáhne před kněze. „Co s nima mám udělat?“

Kněz přejede pohledem po mých vlasech i těle. „Nech je tady,“ zavrčí. „Jen ať se dívají, co se stane, když se protiví králi.“

Z křivých zažloutlých zubů mu stříkají sliny, jako by se mu v puse sbíhaly nedočkavostí. Dragoun s námi praští o dům a já zatajím dech v očekávání okamžiku, kdy moje žebra narazí o zdivo. Zachvátí mě panika, ale pak se moje hruď náhle zase uvolní.

Z domu vyjdou vojáci s provazy přehozenými přes ramena. Udělají vždycky krok, zastaví se a pak zase krok. Bodavá bolest se mi vrací do hrudi.

„Co mu udělali?“ zašeptám Henrimu do ucha. Zavře oči a zavrtí hlavou.

Dragoun mu škubne s paží. „Koukej se.“

Přetáhnou nahého Etienna přes práh, kde to smrdí močí, jak si tam vojáci asi předtím ulevili. Je spoutaný v kotnících a za zápěstí, hlava mu bouchá o schody a pak poskakuje po špinavé ulici. Hodí nám ho k nohám, abychom viděli jeho rozmlácený obličej.

„Tomuhle trestu se můžete vyhnout, když konvertujete,“ pronese kněz.

Přistoupí blíž. Je tak blízko, až ucítím jeho zatuchlý páchnoucí dech.

„Je jen jeden Bůh a jedna církev. Všechno ostatní je kacířství. Z rozkazu krále, zřekněte se protestantství, nebo příště dopadnete stejně. Rozhodnutí je na vás.“

Do krku mi stoupne žluč. Spolykám tu palčivou kyselost a zavřu oči. Knězův smrdutý dech se vzdálí od mého ucha. Nemůžu si pomoct a ještě naposledy se podívám na Etienna. Jeho otevřená ústa jsou jako temná jáma plná sražené krve.

Dragouni se vydají na pochod městem a tělo táhnou za sebou. V místech, kde se Etiennova bledá pleť trhá o spáry mezi dlažebními kostkami, za nimi zůstává krvavá stružka.

Kněz přede mnou přidrží růženec s korálky visícími z jeho kostnatého prstu. „Svému osudu neujdeš.“ Pokývne na jednoho z vojáků a ten mi hodí k nohám Etiennův krvavý jazyk.

Zapotácím se a narazím zády na zeď.

Na obloze se slétají ptáci a krouží nad tou děsivou podívanou na špinavé zemi pod nimi. Z mokřin poblíž města se blíží osamělá černá labuť, hlasitě pleská křídly a ruší okolní ticho.

Vykročíme doprostřed liduprázdné ulice s pohledy sklopenými ke stružce temné krve, která se už začíná srážet. Kdesi hluboko v nitru města čeká na Etienna jeho osud. Kolem nás se smráká. Jediným zvukem jsou vzdálené výkřiky a hvízdání Henriho dechu.

Vyhrnu si rukáv až k zatvrdlému vystouplému místu, v němž mi horce tepe. Sevřu ruku v pěst a pokožka se natáhne. Hrbolaté okraje a pavučina žilek. Pulsuje v nich krev v rytmu mého zrychleného srdce. Písmeno H. Cejch, který mi tam před osmi lety vyřezal opilý dragoun.

Tenhle život znamená oběti a utrpení. Etienne věděl, jaký bude jeho konec, a přesto si jej zvolil. Oddanost tomuto životu znamená věřit tak silně, že je pro svou víru člověk ochoten zemřít. Henri mě chytí za ruku a stáhne mi ji dolů k tělu. Nepouští mě.

Etienne, Henri i já sdílíme předem daný osud. Utrpení je jako odznak, který hrdě nosíme. Moje budoucnost bude stejná, pokud se nezasadím za její změnu. To je naše jediná vyhlídka. Takové je hugenotské srdce.

• • •

Maman taky kdysi bývala součástí světa, ale všechno to zabíjení a mučení kolem ji přimělo stáhnout se jako šnek do křehké ulity. Dnes večer z ní poprvé po dlouhých měsících vystoupí.

Dáváme si pozor, abychom se vyhnuly vojákům v ulicích. Míříme na východ, přes pobořenou starou barikádu do lesů. Cestu nám osvětluje záře měsíce, která se stříbřitě odráží od kmenů stromů.

Přes les se vlečou i další postavy zahalené v černém. Jdeme na mýtinu, kterou všichni tak dobře známe. Je to jediné místo, kde zdejší protestanti tajně sdílejí významné životní okamžiky. Chvíle, jež se trestají smrtí: sňatky, modlitby a křty jsou pro nás nesmírným rizikem, jaké znovu a znovu podstupujeme.

Mezi stromy nám na pozdrav kynou tiché obličeje. Katolíci pro nás vymysleli pojmenování hugenoti. Je to nadávka, označení zavržených osob, které se modlí za zavřenými dveřmi. My jsme to pojmenování ovšem přijali za své, protože se za své tajné modlitby nestydíme. Ve svěžím podzimním vzduchu se převaluje bílá mlha.

Henri do mě šťouchne. V náruči té jediné církve, již známe, se na sebe usmějeme. Pastor se postaví doprostřed. Na rozdíl od katolické církve naši pastýři hovoří z našeho středu.

Když se utišíme a poklid končícího léta mi pomůže v soustředění, mé ruce se s každým dalším nádechem vlhkého chladného vzduchu víc a víc zklidňují. Pastor promluví tichým, konejšivým hlasem.

„Nechť nám naše přítomnost zde připomíná, že Bůh si nás vyvolil. Nedopusťte, aby strach v našich srdcích přetrvával déle, než je nutné. Náš cíl je důležitější než my sami. Naším cílem je ubránit víru před vším zastrašováním. Pravá církev není hierarchií korupce a hýření. Pravá církev je společností věřících duší.“

Pokyne usmívajícím se rodičům, kteří přinesli svého chlapečka zavinutého do sametu a bílých krajek. Přišla s nimi i Clémentine, která se culí a očima visí na dítěti.

„Nechť toto dítě žije v čistotě, jež je výrazem návratu k původní nevinnosti křesťanství. Naší vírou je trpělivost a pokora.“

Do tohohle absurdního života se rodíme, aniž by nám dal někdo na výběr. Vyrůstáme v lůně tajné církve vyvrženců ještě dřív, než chápeme, co to znamená. Modlím se, ať je život toho hošíka jiný než můj.

Pastor zvedne kalich s vodou a pokape několika kapkami chlapečkovo čelo. Uzavře tím náš zakázaný obřad v mlze mezi stromy. Úsměvy mých souvěrců osvítí nebe vzácným okamžikem pokoje. Nehledáme víru v kostele, ale v tichu lesa a pod svitem hvězd. Začínáme zpívat. Šepot Davidových žalmů naplní vzduch, zahalí nás vřelou důvěrností písně v naší mateřštině. Modlíme se francouzsky. Žádná latina. Zpěvavá francouzština, která je na dosah, která je natolik něžná, aby mě dokázala přivinout k sobě.

Říkají nám kacíři, protože nám vládne Bůh. Žádný člověk, žádný král. Nepotřebujeme kněze ani světce. Umíme číst. A nechceme se nechat ovládat.

Hlasy utichnou a věřící se drží vděčně za ruce. Já ale vyklouznu k okraji mýtiny, abych se jí mohla ve světle hvězd pokochat. Město za námi ozařují kmitavá světla plamenů. Vedle mě se objeví Henri a zíráme spolu do bílé mlhy. Při náhlém pomyšlení, že za ochrannou náručí lesa leží svět, který nás chce vidět mrtvé, se mi sevře srdce.

Z JISKRY SE RODÍ PLAMEN

Závora na dveřích zaklapne. Temnota nad ránem pomalu ustupuje šedi, po níž se už úplně rozední. Kráčím ulicemi s prázdnýma rukama. Nemám zbraně, nemám vůbec nic. Jen vědomí, že riskuju. Kvůli výměnnému obchodu mezi našimi domácnostmi, díky němuž přežíváme. Vyměňujeme si vlněné ponožky, soudek piva, bochník chleba, svíčky.

Tahle rána mi připomínají grand-mère. Jednou jsem se jí zeptala, proč riskuje, jen aby si mohla vyměňovat bylinky a víno.

„My svou víru neskrýváme. Není žádná hanba být protestantkou,“ odpověděla mi. „A tak žijeme a sloužíme si navzájem.“

„Ale maman říká, že nemám chodit ven. Že mi zase ublíží.“

Babička si klekla a promnula mi baculaté tvářičky. „To víš. Tvá maminka přišla na svět během války duší.“

Velké obléhání je pořád vetkané do našich životů. Těch pár našich, kteří přežili králův útok na město, si to břímě nese v srdcích. Obléhal La Rochelle patnáct měsíců. Když naši lidé snědli všechny krysy i vydělanou kůži, umírali po tisících.

„Často si říkám, proč jsme zrovna my přežili,“ vykládala mi grand-mère. „Věřím, že to bylo díky tobě, má milá. Ty dokážeš velké věci. Jak jsem poprvé spatřila ty tvoje zářivé zelené oči, hned jsem věděla, že máš v sobě bojovnost, kterou chuděra Angelique nikdy nenašla. Tvá matka se nikdy nevzpamatovala z toho, co všechno ztratila. Ale když je kolem tebe jen temnota, pořád ještě můžeš rozdělat oheň.“

„Budu silná pro maman,“ slíbila jsem jí. „A pro tebe.“

Grand-mère už je rok v Pánu, ale její slova se mi často vracejí, když potřebuju její moudrost. Chci rozdělat oheň, ale nemám nikoho, kdo by mi ukázal cestu ze tmy.

Přede mnou se objeví mladý muž s širokými rameny a vlnitými vlasy barvy mědi. Ruce má založené v bok, vypadá uvolněně a klidně. V žaludku mě zašimrá vzrušením. Přikrčím se za zídku a jedním okem po něm vykouknu. Pozorovat královského vojáka je jako sledovat lva. A přece se mi rty trochu pootevřou, jako bych do sebe chtěla něco z něj vdechnout.

Nakloním se, abych ho viděla líp, a spatřím, že není sám. Je s ním Antoinette. Její z čepce uniklé vlasy vypadají jako z ryzího zlata, září na pozadí jejích šatů z krajek a temně rudého taftu. Nenuceně a lehce se směje. Ucouvnu do stínu, můj pocit síly se válí někde v prachu. Jsem jen hlupačka, která se nechává unést chvilkovým sněním.

Temný výklenek přede dveřmi do apatyky mě ukrývá před Antoinettinýma očima. Za rohem zaslechnu rozechvělý dívčí hlas. Nakouknu do otvoru vedle veřejí a vidím ji: růžové tváře, hebké řasy a výraz nevinnosti, ale oči má ta dívka plné děsu. Brání se muži, který se ji snaží přitisknout k sobě.

„Prosím, monsieur, nechte mě!“ Velké oči jí šlehají na všechny strany, ruce se jí klepou.

„No tak, děvče, jenom hubičku. Moje manželka se pořád mračí, potřebuju trochu lásky!“ Noha se mu zamotá do provazu na zemi, ale rychle najde rovnováhu a otře si rty do rukávu. „Chodíš tady venku tak sama, je jasné, co hledáš.“ Zadívá se na její útlé boky a ušklíbne se.

Pak ji strhne za paži a oba zmizí v postranní uličce. Hrudník se mi stáhne. Dýchej. Uklidni se. Soustřeď se. Podlamující se kolena a pádící srdce mi nezabrání vydat se za nimi do hustého šera.

Vidím ho, jak ji tiskne na zeď domu, zatímco ona vyděšeně třeští oči. Ten chlap ji chytí za zápěstí a drží si její ruku mezi nohama, mne s ní o svůj klín. Je doširoka rozkročený, druhou rukou se opírá o zeď, aby ho opilecké nohy nezradily. Při dívčiných dotecích obrátí oči v sloup a začne přirážet boky proti její ruce.

Do očí jí vhrknou slzy a obličej má zkřivený hrůzou, když se na mě zadívá. „Pomoc.“ Její slabý dětský hlásek mnou otřese. Jizva na předloktí mě pálí a je celá rudá.

Muž má kolem nohy pořád omotaný ten provaz, do něhož se předtím zamotal. Ve chvíli vzrušení je natolik mimo, že o mně vůbec neví. Bezmyšlenkovitě se sehnu a za provaz škubnu. Podtrhne mu nohy a chlap se v okamžení skácí k zemi. Padne obličejem přímo do špinavé louže.

Naznačím dívce, ať vezme nohy na ramena. Když mě míjí, naše pohledy se setkají. Váhavě se pousměje. Teď nejsme katolička a protestantka nebo urozená dívka a měšťanka. Jsme jen dvě vyděšené ženy, které si navzájem pomohly.

„Ty děvko mizerná!“ zahřmí za námi.

Dám se na útěk, ale pořád sleduju toho ležícího chlapa, který se už hrabe na nohy, takže do něčeho narazím. Trhnu sebou a ucouvnu. Ruce se mi napínají, jsou připravené bojovat. Nohy mi vibrují. Zvednu pohled k Antoinettinu vojákovi. Jeho stříbřitě modré oči se setkají s mýma a na rtech se mu objeví náznak úsměvu. Tváře má pokryté sprškami hnědých pih. Dlouho zůstáváme stát nebezpečně blízko, než rozechvěle vyhrknu: „Pardon, monsieur.“

Opilec se postaví a klopýtá k nám. Protáhnu se kolem vojáka a tělem mi proběhne vzrušení, když se moje rameno otře o jeho.

Dusání bot o zem se zrychluje a najednou voják skočí přede mě. Jeho paže se vymrští, aby mi zahradila cestu. „Počkejte, mademoiselle, jste v pořádku?“ Jeho hlas po mně stéká jako med.

Zkoumá moje rysy a já pozoruju ty jeho.

„Monsieur Beaumonte, neutíkejte mi!“ Když mě Antoinette uvidí, sklopí bradu, přimhouří oči a zasyčí jako had. „Co tady děláš, nuzačko? Mazej zpátky do chlíva.“ Majetnicky chytí vojáka za loket.

„To nic, mademoiselle. Neudělala nic špatného,“ pronese chlácholivě mladík, jako by krotil koně, a vyšle mým směrem úsměv.

„Kacířům jdou špatnosti vždycky v patách,“ ušklíbne se Antoinette.

Voják setřese její prsty ze svého rukávu. Když ke mně přistoupí, žaludek se mi sevře.

„Jak se jmenujete?“

Antoinette napřímí ramena a zatne ruce v pěsti.

„Už musím jít,“ vyhrknu.

Nohy mi kmitají po hrbolatém dláždění a v duchu před sebou pořád vidím jeho pihy. Kolem se míhají vysoké domy a podloubí plná kupců, všechno se mění v rozmazaný mrak. Proklouznu za zády davu a ponořím se do tichých ulic. Má pošetilost mě vyčítavě bodá. U našich dveří se zastavím, abych popadla dech.

„Počkejte!“ Podkasám si sukni, jsem připravená dát se do běhu.

„Jen klid, mademoiselle,“ zamručí udýchaně. „Panečku, vy ale umíte rychle běhat.“

Nohy mě brní. Vidím rozmazaně. „Co chcete?“

„Viděl jsem, co jste udělala.“ Přistoupí ke mně blíž.

„Ne, já nic neudělala, monsieur.“

„Jste hugenotka?“ pronese mírně, nezní to jako obvinění.

Skloním hlavu v němém souhlasu a uhýbám očima.

Mladík ztiší hlas do šepotu. „Jak se jmenujete?“

Kousnu se do rtu, zaváhám. „Isabelle Colettová.“

„Isabelle, kacířka, která riskuje, aby zachránila neposlušnou katoličku.“

„Bylo to ještě dítě.“

„Hloupé dítě. Vím to, protože je to moje sestra.“

Sukně mi vyklouzne ze sevření.

„Vaše odvaha je inspirující,“ prohlásí. Jeho živé modré oči zkoumají můj obličej. „Ale buďte opatrná, nebo vás ta kuráž přivede do maléru. Jiný muž třeba nebude tak chápavý jako já.“

„Jsem si bolestně vědoma rizik, která mi hrozí.“ Otočím se ke dveřím a položím ruku na kliku, ale pak se zarazím.

„To jistě jste, mademoiselle Colettová. A taky jste dívka, která činí riskantní rozhodnutí.“ Chystá se odejít.

Pořád držím kliku a hledím na dveře. „Jiná než riskantní rozhodnutí neznám.“

Zastaví. Jak se otáčí, ozve se mu pod podpatky zapraskání štěrku. Vrátí se a zůstane stát za mnou, jeho tělo je nebezpečně blízko.

„Ten chlap se vypotácel opilý z apatyky, zamotal si nohu do provazu a spadl na zem. Nikdo se neodváží pochybovat o svědectví královského vojáka.“ Nakloním hlavu a koutkem oka zahlédnu jeho obličej.

„Jmenuju se James Beaumont. Bylo mi potěšením vás poznat, krásná a statečná Isabelle.“

Otočím se a sleduju ho, jak se vzdaluje. Usmívám se, dokud nezmizí za rohem. Na okamžik zůstanu stát a nemůžu se nadechnout, srdce mi tluče až v krku. Když vejdu, matka za mnou přibouchne dveře.

„Isabelle, co tě to napadlo mluvit s tím mužem?!“ Odtáhne mě od okna, jako bych na druhé straně místnosti byla víc chráněná.

„Maman, uklidni se. Jen jsme si povídali.“

„Zahráváš si s ohněm, dítě.“ Natáhne se pro bochník chleba a ukrojí krajíc. Nůž se jí v ruce třese.

„Nejsem už dítě.“

„Tak se tak přestaň chovat!“ Odmlčí se, než se zase dokáže ovládat. „Je načase přestat s tímhle bezhlavým pobíháním po městě. Je načase, aby ses usadila.“

„Nestojím o žádný smluvený sňatek, maman.“

„Nebuď hloupá. Manželství tě ochrání. Ochrání nás obě.“

„Nic nás neochrání, nikoho z nás. Dál na nás budou útočit, dál nás budou mučit. To žádný manžel nezarazí. Přivést do tohohle příšerného světa děti je to poslední, co bych chtěla.“

Nůž zaduní o stůl. Maman otevře pusu úžasem. „Ty budeš mít děti.“

„Ne, nebudu.“

„Jsi poslední z rodiny Colettových. S tebou by náš rod vymřel. Copak jsi tak sobecká?“ oboří se na mě.

„Jsem praktická. Nechci, aby další dítě muselo zažít, jak se mu škvaří maso pod rozžhaveným kovem.“

Matka škubne hlavou na stranu a zavře oči. Jako by na ni má slova zaútočila a ona se jim bránila tím, že je nechá zmizet.

„Monsieur LaMarche plánuje něco hrozného,“ ozvu se. Chci ji přimět, aby se na mě podívala.

„To ti pověděl ten voják?“

„Ne, zaslechla jsem to.“

„Ať už chce monsieur LaMarche udělat cokoli, určitě je to s požehnáním toho vojáka. Možná na jeho radu. Myslíš si snad, že je to tvůj přítel? Beztak tě stejně jako jeho souvěrci chce jen donutit, abys přistoupila na jejich víru. A co je to pak za přítele?“

„Nevím. Co je to za matku, když mi dělá totéž?“

Maman zamrká, aby zahnala mlhu před očima. Stojíme nehybně, má slova mi ještě zvoní v uších. Matka se s hlasitým povzdechem zhroutí do svého křesla. „Isabelle, jsi protestantka. Bůh si tě vyvolil.“

Drží mě tu jako vězně, jako ptáka v kovové kleci. Ptáka, který chce zoufale létat. Odemyká klec, jenom když dojde víno. Snažím se modlit, ale vidím před sebou jen Jamese a jeho zářivý úsměv, když mluvil o tom, jak jsem krásná a odvážná.

Maman má pravdu, je to nebezpečná hra. Hra, kterou nelze vyhrát.

• • •

Dnes se mi matka nesnažila zabránit, abych opustila dům. Ani se na mě nepodívala.

Ranní slunce ještě nevyšlo. Z čerstvého koňského koblížku stoupá do chladného vzduchu pára. Muži v přístavu se shlukují kolem ohýnků, ohřívají si nad nimi ruce a čekají na další loď, o jejíž náklad se budou muset postarat.

Ve stříbřitém světle rozbřesku zahlédnu červenou látku v místech, kde si jí všimnu jen já. Vklouznu za bedny, kde můj kamarád svačí sušené maso.

„Odkud to máš?“

Henri proužek rozpůlí a kousek mi podá. „To máš jedno.“

Opřeme se zády o studenou zeď. Vlny se valí rychleji, zvěstují připlouvající loď.

„Co říkali tví rodiče, když jsi jim pověděl o Etiennovi?“

„Že utrpení je součást našeho života. Etienne s tím nemohl nic dělat. Stejně jako bych neměl nic dělat já.“

„Proč to nikdo kromě nás nezpochybňuje? Naším osudem přece nemusí být následovat osudy našich předků,“ namítnu.

„Etienne to zpochybňoval. Tvoje babička taky. A je to tak, pro nás může být všechno jiné.“ Henri si povzdychne a opře si hlavu o zeď.

„Ne, pokud nám bude Francie dál nutit svou vůli. Monsieur LaMarche něco plánuje. Zaslechla jsem, jak se o tom baví nějací šlechtici.“

„Tady je to čím dál nebezpečnější. Nepochybuju, že v tom má LaMarche prsty. Je to zloduch. Stejně jako jeho dcera.“

„Antoinette bývala hodná, když jsme byli děti.“

„Jenže už děti nejsme.“

„Maman mě chce provdat,“ vyhrknu.

Henri si odfrkne. „Mám tě rád, Isabelle, ale neumím si tě představit jako vdanou ženu.“

„Já sebe taky ne. Chci dál chodit po městě a dělat to, co nás naučil Etienne. Copak by mi to nějaký manžel dovolil?“

Henri mě vezme za ruce. „Slib mi, že budeš pořád bojovat. Ty nejsi stvořená pro utrpení.“ Zadívá se mi přímo do očí. „Nevěř jim. Naše budoucnost se změní, když se o to sami postaráme.“

Můj přítel, vždycky tak plný naděje, udržuje ve mně ten ohýnek při životě. „Nikdy nepřestanu bojovat,“ pronesu slavnostně. „Slibuju.“

V dálce zazvoní okovy na nohou vězňů. Vykoukneme nad bednami. Slunce zahřívá vzduch a osvětluje svět, zatímco k našim břehům připlouvá zoufalství.

Řady mužů. Tmavých mužů. Černých jako noc. Jejich havraní pokožka se ve slunci leskne, jako by jim z těl stékal dehet. Hlavy mají pokryté tenkými drobnými kudrnami. Jsou spoutaní za kotníky, téměř nazí a s prázdnýma očima se pohybují ve stejném rytmu. Jejich věznitelé přihlížejí s biči u nohou.

Henri sevře okraj dřevěných beden. Já polykám slzy. Kov rytmicky zvoní o dřevěné molo. Cink, břink. Cink, břink. Okovy vyzvánějí jako zvony, řetězy vržou, když je vězni vlečou po molu.

Jeden muž se zastaví. Švihnutí bičem ho srazí na kolena. Jeho hluboké bolestné zavytí se do mě zaryje. Zakryju si dlaní ústa, abych potlačila sten.

„Otroci,“ zašeptá Henri. „Vozí je z Afriky a prodávají do Ameriky.“

„Prodávají je? Jako víno nebo sůl? Vždyť to jsou lidé!“

„Náš král hladoví po moci. Válka, hladomor, smrt, o nic z toho se nestará. Nezajímají ho lidé, co neslouží katolické církvi. To pro něj lidé ani nejsou.“

Muž na kolenou se otáčí, jako by zoufale hledal někoho, kdo ho zachrání. Toužím jim strhat ty okovy, nechat je, ať skočí do moře a odplavou domů, na svobodu. Udělám to jediné, co můžu: odříkám tichou modlitbu za všechny vyděšené muže, kteří se dostali do pekla už tady na zemi.

„Pojď,“ pobídne mě Henri. „Na tohle už se nemůžu koukat ani vteřinu.“

Vrátíme se do města, ale neprobíháme stíny jako obvykle. Váhavě a sklesle se vlečeme.

Nohy nás donesou do průchodu naproti Etiennovu domu. Dveře jsou zatlučené, okenice zavřené.

„Co se tam vloupat?“ navrhnu.

Než mi stačí odpovědět, ozve se za námi: „Mademoiselle Colettová?“

Je to ta Beaumontova mladinká sestra. Henri nadskočí a zvedne ruce.

„To je v pořádku, Henri,“ uklidňuju ho.

„Ví, jak se jmenuješ!“ Má napjatý hlas.

„Bratr se mnou o vás mluvil,“ ozve se dívenka. „To on mi pověděl, jak se jmenujete.“

„Nechte nás být, mademoiselle, nebo nás to všechny bude stát život.“ Henri se rozhlédne ulicí.

„Viděla jsem vás ve městě. Šla jsem za vámi, protože jsem vám chtěla poděkovat,“ hlesne ke mně dívka.

„Nemáte zač, a teď už byste vážně měla jít.“

Dívá se na Etiennův dům. „To byl váš přítel?“

Henri mě pohledem vybízí, ať mlčím.

„Ano,“ potvrdím.

„Je to hrůza, co dělají vašim lidem.“

Kroky za rohem. Ucouvneme do stínu převislé střechy.

„Ten dům chtějí dát jedněm mladým katolickým manželům,“ ozve se dívka.

„Patří nám. Je to hugenotský dům,“ namítnu.

„Můj otec říká, že hugenoti by neměli vlastnit žádný majetek. Že je to nebezpečné. Že oni jsou nebezpeční.“

„A vy s bratrem tomu věříte taky?“

Henri přešlápne z nohy na nohu, ošije se. „Proč by mělo záležet na tom, co si o nás myslí?“

Zamračím se na něj.

„Já se vás nebojím a můj bratr má dobré srdce. Jenže se nechává ovládat otcem. Těžko říct, co si vlastně myslí.“

„Touží po jeho uznání?“ zeptám se.

„Ano. A můj otec udělá všechno, co po něm chce král. James nikdy nebude tak silný, aby se mu postavil.“

„Isabelle, už dost toho plácání, jdeme,“ zatahá mě za ruku Henri.

„Modlím se za vaše bezpečí, mademoiselle,“ hlesne dívenka.

Vytrhnu se Henrimu a nakloním se k ní. „Co jste dělala s tím mužem?“

„Byla to hloupost. Narazil tam na mě… Ráda chodím po městě. Poslouchám, pozoruju… Doma se dusím. Nedovolí mi mluvit, a když přece, neposlouchají mě.“

„A proč jste nevolala na pomoc bratra?“

„Chtěla jsem to zvládnout sama. James by chtěl, abych trávila dny o samotě ve svém pokoji a jen zírala z okna. Jako křehký porcelán, který se vyndává pouze na slavnostní večeře, aby ho všichni obdivovali, než na něj zase zapomenou. Chci být jako vy. Nezkrotná. Svobodná.“

„Nezkrotná možná. Ale svobodná rozhodně nejsem.“

Má stejné velké modré oči jako James. Pleť podobně poprášenou pihami.

Když ji opustíme, proběhneme s Henrim skrytými uličkami, které lemují křivky středověké hradby.

„Isabelle, co tě to napadlo?“

„Co jako? Pomohla jsem jí, aby ji jeden hajzl neznásilnil, to je všechno.“

„A s tím jejím bratrem? Co to mělo znamenat?“

„Byl ke mně laskavý. Poděkoval mi, že jsem zachránila jeho sestru.“

„Červenáš se.“

Zrychlím a odvrátím se od něj.

„Chápu to dobře – mluvíme o Jamesi Beaumontovi, o tom královském vojákovi a Antoinettinu snoubenci? Buď jsi tak statečná, nebo bláhová.“ Chytí mě za ruku a otočí si mě tváří k sobě. „Chápeš, jak je to nebezpečné?“

„Samozřejmě.“

„Tak proč to děláš?“

„Proč ty chceš utéct do kolonie? Protože věříš, že v tomhle světě nás nečeká nic než zlo a že to je moc těžké břemeno, než aby ho chtěl člověk věčně vláčet.“

„Buď opatrná. Zlo možná nečeká všude, ale často ho najdeš v těch, co se tváří, že činí jen dobro.“

Jeho ruce mi sjedou po pažích, ale ihned od sebe ucouvneme a znovu se ponoříme do nebezpečného světa La Rochelle.