Artur Janoušek

SOCHAŘ

SOCHAŘ

Copyright © Artur Janoušek, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9189-5

Obsah

- Prolog

- ( 1 )

- ( 2 )

- ( 3 )

- ( 4 )

- ( 5 )

- ( 6 )

- ( 7 )

- ( 8 )

- ( 9 )

- ( 10 )

- ( 11 )

- ( 12 )

- ( 13 )

- ( 14 )

- ( 15 )

- ( 16 )

- ( 17 )

- ( 18 )

- ( 19 )

- ( 20 )

- ( 21 )

- ( 22 )

- ( 23 )

- ( 24 )

- ( 25 )

- ( 26 )

- ( 27 )

- ( 28 )

- ( 29 )

- ( 30 )

- ( 31 )

- ( 32 )

- ( 33 )

- ( 34 )

- ( 35 )

- ( 36 )

- ( 37 )

- ( 38 )

- ( 39 )

- ( 40 )

- ( 41 )

- ( 42 )

- ( 43 )

- ( 44 )

- ( 45 )

- ( 46 )

- ( 47 )

- ( 48 )

- ( 49 )

- ( 50 )

- ( 51 )

- ( 52 )

- ( 53 )

- ( 54 )

- ( 55 )

- ( 56 )

- ( 57 )

- ( 58 )

- ( 59 )

- ( 60 )

- ( 61 )

- ( 62 )

- ( 63 )

- ( 64 )

- ( 65 )

- ( 66 )

- ( 67 )

- ( 68 )

- ( 69 )

- ( 70 )

- ( 71 )

- ( 72 )

- ( 73 )

- ( 74 )

- ( 75 )

- ( 76 )

- ( 77 )

- Epilog

PROLOG

Marie Valentová zadumaně scházela na nástupiště metra ve stanici Florenc. Přes rameno přehozenou kabelku a v ní, pod hromadou ženských nezbytností, nákupní seznam. Začala si ho psát před lety, když už nevydržela snášet manželovy hysterické scény, které se opakovaly každý pátek, jakmile na víkend zapomněla koupit pivo a slané tyčinky k posezení před televizí. Dřív nakupovala podle toho, co bylo zrovna ve slevě. Seznam si psala i po rozvodu s tím pitomcem a pokračuje také teď, kdy už je tři roky sama. Pivo na něm není, tyčinky zůstaly.

Valentová si uvědomila, že plán nákupu je jedinou věcí, která jí po manželovi zbyla. Žádné vzpomínky, žádné zážitky. A to spolu byli dvacet let.

Sklíčeně přecházela po peroně, hlavu svěšenou mezi rameny. Přestože to ona po dlouhém rozmýšlení, marných debatách a planých slibech podala žádost o rozvod a následně se ujišťovala, že po uvolnění z manželova sevření konečně začne dýchat, nevěděla teď, co si sama se sebou počít. Táhlo jí na padesát, byla bez dětí, bez partnera. Najednou si připadala opuštěná a zbytečná.

Zatímco její osobní život byl prázdný, pracovně se cítila vytížená až moc. Do práce se po rozvodu naplno vrhla právě proto, aby něčím naplnila své pusté dny s nejistými vyhlídkami na změnu. Jenže teď se obávala, že si toho vzala příliš.

Neměla jsem kývnout na ten poloviční úvazek na univerzitě v Ústí nad Labem, zalitovala v duchu.

Přednášky, pomoc studentům se závěrečnými pracemi a jejich obhajoba před komisí… To vše ji stálo spoustu sil. Vždycky se snažila, aby její žáci uspěli, a pokaždé ji hrozně mrzelo, když to nevyšlo.

Zvlášť u jednoho studenta. Nadaný je a ona dělala všechno, co mohla. Přesto to nestačilo. Ostatní dva členové komise byli proti úspěšnému složení státnic, přehlasovali ji a ona nakonec musela podepsat rozhodnutí, že její svěřenec diplomovou práci neobhájil. Vždycky v takových chvílích měla pocit, že selhala.

Znovu si vybavila studentův zdrcený obličej a přemýšlela, jestli by byl schopen spáchat něco zoufalého, někomu ublížit, třeba i sobě. Zavrtěla hlavou. Jistá si nebyla.

A do toho náročná práce na ministerstvu. Zvlášť teď, když dostala žádost o registraci toho tajemného církevního řádu a vzápětí ještě tajemnější vzkazy. Znovu na ně musela myslet.

„Už jste se rozhodla?“ pípla jí včera odpoledne zpráva na chat ICQ, který využívají zaměstnanci pro rychlou komunikaci. Žádné jméno, jen anonymní číslo, jaké dostávají hosté, elévové nebo lidé na stážích.

„Kdo je to?“ odepsala.

Místo odpovědi přišla další otázka.

„Mohli bychom se sejít? Určitě by vám to pomohlo se správně rozhodnout,“ naléhal tajemný host.

I teď, při pouhé vzpomínce, ji znovu přepadl nepříjemný pocit. Stejný jako ten, který měla včera v kanceláři, když se lekla a ICQ raději vypnula. A stejně svíravý pocit měla ve chvíli, kdy ICQ pár minut nato zase zapínala, jakmile si uvědomila, že kromě vetřelce by byla nedostupná i pro kolegy.

Půl hodiny byl klid, ale pak přišla další zpráva. Ze stejného anonymního čísla.

„Paní Valentová, my jsme si nerozuměli,“ stálo v ní. „Ale jsem si jistý, že se dohodneme,“ dorazilo vzápětí.

„Co chcete?“ napsala.

„To je ono, tak je to správně,“ přišlo obratem. A o vteřinu později: „Obdržela jste žádost o uznání řádu, je pro vás výhodné, abyste ji schválila.“

„Výhodné? To si mě snad s někým pletete!“ odepsala. Strach se změnil ve zlost.

Ale tajemný host se nedal. „Ano, rozmyslete si podmínky. Ozvu se za další půlhodinu.“

Valentová sáhla po telefonu a vytočila číslo na recepci.

„Řekněte mi prosím, kolik je právě v budově návštěv a stážistů,“ požádala.

„Asi padesát. Chcete to vědět přesně?“ zašvitořila recepční.

„Ne, není třeba,“ odvětila Valentová a položila telefon. Stejně by nemohla prolustrovat všechny.

Vzdychla a otočila se k počítači. Na monitoru svítil otevřený formulář k vyřízení žádosti o registraci. Okamžitě se rozhodla. Do věty, kterou měla už několik hodin rozepsanou, dopsala dvě slova: „se zamítá“. A rozhodnutí ihned odeslala do centrálního systému.

Na moment se jí ulevilo, ale pak znovu dostala strach. Ten muž vyhrožoval, že se ještě ozve. Může zavolat? Když znal ICQ, určitě pro něj není problém sehnat telefonní číslo. Co když sem přijde?

Vstala a začala se chystat k odchodu. Její pružná pracovní doba se stejně blížila k obvyklému konci.

Bála se zbytečně, ten člověk už se neozval, ale Valentová ho přesto nedokázala dostat z hlavy. Ani teď, když stála na peroně na Florenci a čekala na metro. Ani když nastoupila a sedla si hned vedle dveří na samostatnou sedačku, aby měla prostor jen pro sebe. Dělala to tak vždycky, když bylo volno. Nerada se mačkala s upocenými cestujícími. S oblibou ale odhadovala, co kdo z nich dělá a čím se živí.

Naproti ní se usadila mladá brunetka s několika hustě popsanými papíry, ve kterých se hned začala přehrabovat. Valentová letmo pohlédla na vrchní list otočený k ní. „Macerace je proces, při kterém…,“ stihla přečíst, než si uvědomila, že civět do cizích papírů se nesluší.

Macerace, zopakovala si v duchu a tipovala, že jde o odborný zdravotnický termín.

Dívka pročítala jeden z listů a zlehka přitom pohybovala rty. Studentka připravující se na zkoušku, napadlo Valentovou. Maturitu má tahle dívka asi za sebou, na státnice je zase příliš mladá. Nejspíš se chystá na ročníkový test na vysoké škole.

Na další sedačku usedla asi třicetiletá žena. Měla dlouhou sukni až na zem, ležérní batikované triko, na krku pestrobarevný šátek. Vedle sebe z jedné strany postavila kufřík na kolečkách, z druhé velké tmavé pouzdro na violoncello.

Extravagantní umělkyně, nejspíš členka filharmonie, uvažovala Valentová. A právě jede na zahraniční vystoupení, nebo spíš letí, soudě podle kufříku oblepeného nálepkami s dominantami evropských metropolí.

Nad Valentovou se postavil teenager. Na očích měl tmavé brýle, jimiž dával ostentativně najevo, jak kašle na okolní svět. V uších sluchátka zapojená do mobilu, ledabyle zastrčeného v kapse vytahaných kalhot. Hlasitost měl nastavenou tak, že rachot z pecek se linul všude kolem.

Valentová se zachmuřila, ale chlapec dělal, že ji nevnímá.

„Strašně to řve,“ řekla a ukázala na sluchátka.

Hoch se k ní naklonil, vyndal jedno sluchátko z ucha a zavolal: „Cože? Neslyším vás, strašně to řve!“

Cestující se začali pochechtávat, ale Valentová se nedala a troufla si jít s nevyzpytatelným teenagerem do otevřeného souboje.

„Mohl byste tu hudbu ztlumit?“

„To není hudba,“ ohradil se kluk.

Valentová se zarazila. „Co to tedy je?“

„To je SÍ OU,“ řekl chlapec pyšně a dával si záležet na výslovnosti.

„Cože?“ zeptala se Valentová.

Chlapec se rozesmál. „Ne Cože, jen CO,“ opravil ji. Znovu otevřel ústa, ale vzápětí si to rozmyslel. Usoudil, že představovat americkou hardcorovou kapelu Code Orange někomu o generaci staršímu nemá smysl, a jen se shovívavě pousmál. Znovu si zasunul sluchátko do ucha, chvíli počkal, aby to nevypadalo, že dospělé poslouchá na slovo, za pár sekund však přece jen hulákání kapely CO ztlumil.

Teď se usmála Valentová. Chtěla mu tím poděkovat, ale hlavně byla sama se sebou spokojená. Vyválčit s puberťákem remízu se cení.

Tahle titěrná scénka způsobila, že po dlouhé době měla zase lepší náladu. V duchu si zanotovala oblíbenou písničku a nával radosti byl dokonce tak silný, že ho málem neubrzdila a začala si prozpěvovat nahlas. Rozhlédla se kolem sebe, z netečných výrazů okolních cestujících zahloubaných do sebe však usoudila, že to stihla a ovládla se včas.

Pocity již zapomenutého veselí ji přesto neopouštěly a ona si je užívala. Vždycky se zdráhala být šťastná. Byla přesvědčená, že čím větší radost, tím hlubší smutek následuje vzápětí. Že mihotavé okamžiky pochybného štěstí nikdy nebývají dlouho samy, obvykle opodál postává neštěstí s tragédií a poťouchle se pošklebují.

Tentokrát to neřešila.

Jenže její neštěstí sedělo pár sedaček za ní. Muž v černých brýlích s kamenným výrazem v obličeji byl strnulý jako socha a za neproniknutelnými skly ukrýval pichlavé oči, které ji celou dobu sledovaly.

Valentová si natolik užívala nečekaně nabyté radosti ze života, že nevnímala nic kolem sebe. Když ve stanici Smíchovské nádraží opustila vagon, nevšimla si, že se černé brýle zvedly a vystoupily také. Když kráčela k zastávce autobusu číslo 190 a postavila se u cedule s jízdními řády, neviděla, že černé brýle šly za ní a zastavily se opodál.

Nastoupila do autobusu. Černé brýle si sedly za ni.

Na zastávce Černý kůň vystoupila, obešla autobus a začala přecházet čtyřproudou silnici. V tom okamžiku vyskočily z autobusu i černé brýle.

Jakmile Valentová přešla silnici a procházela pod schodištěm kolem křovisek a vzrostlých jehličnanů, černé brýle se daly do běhu.

Přeskočily zábradlí a hnaly se za ní. Valentová zaslechla dusot těžkých bot.

Otočila se, ale bylo už pozdě.

Neznámý muž se na ni vrhl. Jednou rukou jí ucpal vyděšená ústa, druhou přitlačil k boku. Ozvalo se zapraskání elektrického výboje.

Valentová ucítila palčivou bolest pod žebry. Hned nato se bezvládně sesunula k zemi.

Prodírala se hustou bílou mlhou. Jakýkoli krok ji stál ohromné přemáhání. Bolel ji každý sval v těle, každá kost, měla dojem, že ji bolí i kůže. Byla to úmorná bolest. Nevěděla, kam jde, a ani ji to nezajímalo. Měla potřebu jít, lhostejno kam. A tak šla. Pomalu, velmi pomalu se sunula vpřed.

Mlha začala tmavnout. Jak se kolem ní stmívalo, ozývala se ostrá bolest hlavy. Sílila. Po chvilce se stala nesnesitelnou.

Valentová měla pocit, jako kdyby jí někdo do hlavy zatloukal hřebíky. Chtěla zvednout ruce a zbavit se jich, ale nemohla pohnout pažemi. Náhle jí projela od ramen do celého těla prudká, řezavá bolest. Mučivé utrpení se stupňovalo.

Najednou se jí nad hlavou objevilo slabé rozmazané světýlko, jako kdyby za zakalenými luxfery někdo škrtl zápalkou.

Plamínek se zvětšoval, sílil, rostl a získával ostřejší obrysy. Po chvíli z něj byla žárovka a nakonec lampa, která se houpala na kabelu. Valentová zamžourala do prudkého světla a zkřivila tvář. Tupou bolest v ramenou přebila ostrá bolest v očích, která jí projela lebkou. Křečovitě stiskla víčka a chtěla si je promnout, ale nemohla pohnout rukama.

Znovu opatrně otevřela oči. Zjistila, že polosedí na kamenné zemi v podivné poloze na boku, nohy pokrčené v kolenou, ruce zvednuté nad hlavu a připoutané k řetězu.

Všude byla tma, jen kužel světla z lampy svítil na zapnutý notebook na stolku. Jako v kouzelnické show, když má světlo ze žárovky, mířící kolmo dolů, poutat pozornost obecenstva na klobouk s králíkem.

Valentová se usilovně snažila zaostřit zrak na monitor. Měla dojem, že na něm vidí nějaký formulář, detaily ale zjistit nestihla, vzápětí ji za stolkem upoutal stín temnější než všechno kolem.

Náhle se to tmavé místo pohnulo.

„Oprav to,“ řekl stín. Promluvil klidně, ale nekompromisně. Nežádal, nařizoval. Valentová přemýšlela, jestli jeho hlas už někde slyšela. Vzpomínala na všechny lidi, s nimiž se v poslední době setkala. Hlavou jí běžely tváře lidí, kteří za ní chodili na ministerstvo, obličeje studentů z univerzity. Ale smysly měla otupělé a nemohla se pořádně soustředit.

Bylo jí jasné, že stínův rozkaz nějak souvisí s dokumentem na notebooku. Jenže než se zmohla na jakoukoli reakci, opustily ji zbytky sil a ona upadla do bezvědomí – nebo si to aspoň myslela. Ocitla se však v mnohem podivnějším stavu. Vnímala všechno, co se kolem ní dělo, ale nemohla nic dělat, nedokázala mluvit, hýbat se, neovládala ruce ani nohy.

„Říkám ti to naposledy,“ ozval se znovu stín a přidával na důrazu. „Oprav to!“ křikl.

Chtěla se ohradit, odpovědět, něco říct, cokoli. Ale nemohla.

Najednou pocítila, jak se jí začaly napínat svaly na pažích. Nějaká síla zvedala její paže a nemilosrdně táhla šlachy a kosti vzhůru. Ramena se jí málem vymkla z kloubů, jak vytahovala jejích šedesát kilogramů nahoru ke stropu.

Valentová byla pořád v polospánku, neschopná ovládat své tělo. Za pár vteřin visela za paže v prostoru.

Vzápětí ucítila ostrou bolest na břiše. Nevnímala ji ale naplno, cosi ji tlumilo. Vzpomněla si, jak jako malá holka na prázdninách u Máchova jezera stoupla ve vodě na skleněný střep. Dívala se, jak jí od prstů na noze stoupá k hladině tenký rudý pramínek. Byla tím pohledem fascinovaná. Úžas byl ještě silnější než bolest. Ta se ozvala, až když ji otec zvedl z vody a donesl na deku, kde jí matka ošetřovala ránu.

„Oprav to!“

Ten výkřik ji vrátil do reality. Muž jí řval do tváře, ale Valentové se zdálo, jako kdyby stála v ústí tunelu a hlas vycházel z jeho vzdáleného nitra.

Několik vteřin nato jí tělem projel silný výboj. Pak znovu. A znovu. Visela v prostoru a s každým pohybem ji bodalo v lopatkách. Bolest byla šílená, nesnesitelná.

„Oprav to!“ zakřičel zase hlas z tunelu.

Chvíli se nic nedělo. Pak ale ucítila strašlivé pálení na zádech. Jako by na ně někdo vylil žíravinu a pomalu ji roztíral po ženiných zádech. Valentová se zmítala v agonii a myslela, že bolestí zešílí.

Křičela. Ale jen uvnitř, z úst jí nevyšla jediná hláska.

Náhle ztuhla.

Z koutku oka jí vyklouzla slza a stékala po rozpálené tváři.

V dalším okamžiku Valentová tvrdě dopadla na zem. Někdo ji popadl za vlasy a zvedl do pokleku.

„Naposledy ti říkám, abys to opravila!“

Ale ona se nezmohla na nic.

Vzápětí uslyšela vzadu za hlavou ohlušující ránu.

A pak už jen ticho.

( 1 )

Televizor vrhal do ztemnělého obývacího pokoje namodralé světlo. Na obrazovce se mladík s přehnaným sebevědomím, ale mizerným hlasem a nulovým hudebním sluchem naivně snažil uspět v talentové soutěži.

Uprostřed pokoje v bytě dva plus jedna ve třetím patře paneláku v Javorové ulici v Teplicích seděl v ošuntělém křesle novinář Ondřej Nepela. Čtyřicátník s postupující pleší a rostoucím břichem, které přičítal stresu a nekvalitní stravě, i když ve skutečnosti za to mohla jeho lenost a pohodlnost. Ačkoli seděl naproti televizoru, skřehotajícího zpěváka nevnímal. Rukou si podpíral ztěžklou hlavu a tupě zíral do tmavého rohu místnosti.

„Na co myslíš?“ zaslechl z gauče za sebou. Jeho manželka se ptala už potřetí, ale Nepela ji ignoroval i tentokrát.

Žena vzala ovladač a ukončila trápení nešťastníka v pěveckém klání. Obrazovka blikla a na zpravodajském kanálu se reportér Jan Malecký zrovna podivoval nad tím, jak málo lidí se připojilo k důchodové reformě.

To Nepelu vytrhlo z přemýšlení. Otočil hlavu k obrazovce, na které se po reportérovi objevil dobře oblečený elegán, jenž líčil, jak si zodpovědně spoří na důchod a každý měsíc ukládá do banky tři tisícovky. Štědrý stát ho následně odměňuje tím, že mu každý rok přidá šest tisíc korun a sníží daně o dvacet čtyři tisíc.

„Si dělá prdel, ne?“ ulevil si Nepela.

„Kdo? Ten metrosexuál?“ zajímala se ihned manželka a využila tak toho, že její manžel opět vnímá svět.

„Ne. Ten redaktor. Se snad úplně zbláznil. Na co si to hraje? Proč si do reportáže bere milionáře, který je ochotný dávat tři tisíce měsíčně?“ rozčiloval se.

Manželka se okamžitě chytla. „To dělají lidem naschvál! Aby nás naštvali!“ křikla rozhořčeně. „Pražáci,“ procedila skrz sevřené rty.

„To nejsou jenom Pražáci,“ zavrtěl Nepela hlavou. „I u nás v redakci takhle machrujou. Hrajou si na hogo fogo a potají někde v koutku nadávaj na malej plat.“

Na obrazovce se mezitím rozhovořil předseda parlamentního výboru pro sociální politiku Jaroslav Zavadil. „Ekonomice se daří, platy rostou…“ Víc toho říct nestihl. Nepela hrábl po ovladači, zmáčkl červené tlačítko a krabičku vztekle hodil na sedačku.

„Komu rostou?!“ křikl. „Vám, politikům!“

Nepela se vmáčkl do svého křesla a místností se opět rozlilo ticho.

Manželka se otočila k hromadě polštářků na sedačce, odkud vylovila ovladač a spořádaně ho položila na stůl. Zlost svého muže chápala, také ona v poslední době čím dál častěji cítila, jak nespravedlivý k ní život je. Mimoděk si vzpomněla, jaký byl Ondřej, když se před jedenácti roky seznámili. Jak byl zábavný, vtipný, jak při oslavách i běžném popíjení v restauraci bavil celou společnost. Měl v sobě i něco moudrého a často ji překvapoval svými znalostmi a přehledem. „Nepelo,“ říkávala mu žertem, „z tebe jednou něco bude.“ Myslela to v nadsázce, zároveň se ale pokaždé zachvěla při pomyšlení, že by to snad jednou mohla být pravda a oba by si užívali jeho vážnosti, vlivu a kdo ví, třeba i peněz.

Ženě se i nyní mihlo na tváři lehké pousmání. Pohlédla ke křeslu, v němž byl zabořený její současný Nepela. V posledních letech si už nedovolovala fantazírovat a její opatrný úsměv proto rázem zmizel.

Dívala se na svého manžela a přemýšlela, jak moc se změnil. Už nechodil z práce zvesela, nevtipkoval u večeře, už se ji nesnažil při každé příležitosti rozesmívat a osahávat. Jeho smích jí chyběl, jeho dotyky také. Ty především. Nepela se vracel z redakce podrážděný, u večeře mlčel a doma kolem manželky chodil, jako by tam ani nebyla. Byl zadumaný a věčně nespokojený.

Přesvědčovala samu sebe, že ona za to nemůže, že důvodem je jeho stres a starosti, jak uživí rodinu. Ovšem právě proto se nemohla zbavit dusivého pocitu viny.

Bylo to už skoro deset let, kdy přišla o práci. Ten den byl ale pro ni stále tak živý, jako by to bylo včera. Zrovna se loučila s kolegyněmi a odcházela na mateřskou, když jí ředitel teplické oděvní firmy Vkus sliboval, že její místo švadleny jí určitě podrží. Netušila, že si ve skutečnosti oddechl, protože nebude muset řešit, kterou ze zaměstnankyň kvůli klesajícímu odbytu propustí. Po dvou letech ukončila mateřskou a chtěla se vrátit, jenže nebylo kam, její místo po reorganizaci neexistovalo. Zakázek ve firmě dál ubývalo a rok nato přišli o práci i všichni ostatní. Jako poslední i ředitel. Jinou práci od té doby nenašla a poslední rok ji už ani nehledala. Místo toho každý večer s manželem smutně vysedávala v obýváku a užírala se.

Ze svého životního strádání vinila všechny kolem, ředitele, majitele firmy, kolegyně, které ji v tom nechaly, některé známé, kteří jí nepomohli, ačkoli se měli lépe. A nejvíc stát, ten za to mohl nejvíc.

Nahlas si povzdechla. Doufala, že ji manžel uslyší a zeptá se, co ji trápí, a ona si bude moct postěžovat na život, čímž si vždycky aspoň na chvilku ulevila. Nepela však už zase netečně zíral do zdi.

Ozvala se tedy sama. „Na co myslíš?“ zeptala se stejně jako před pár minutami.

Tentokrát vzdychl muž. „Že to stojí za hovno,“ utrousil.

„Co?“

„Všechno.“

„Co všechno?“

Nepela otevřel ústa, ale pak jen potřásl hlavou. Nakonec se prudce otočil k manželce. I v přítmí bytu žena viděla, jak moc je rozrušený.

„Je mi čtyřicet dva let, jsem novinář, podle kolegů prý dobrý. A co z toho mám?“ rozhodil rukama. Oči mu planuly, hlas se třásl.

„Beru sedmnáct tisíc čistýho. Vypadá to jako hodně, ale když odečtu deset tisíc, co dávám tobě na domácnost, patnáct set za benzin na cestu do práce, tři a půl tisíce za leasing na auto, bez kterého bych tu práci dělat nemohl, patnáct stovek za skromné obědy a pití, kolik mi zbyde?“ Na odpověď nečekal a pokračoval dál. „A to nekouřím, nepiju, nesportuju, nemám žádný koníčky, protože bych je nezaplatil. A když za rok něco ušetřím, vrazím to do auta, pneumatik, dálniční známky, abych nepřišel o práci,“ chrlil ze sebe. „Můžu já dávat tři tisíce na důchodové spoření?“

Odmlčel se.

„Přemýšlel jsem, jak vás zajistím,“ řekl po chvíli. „Jenže když přepadnu benzinku, poštu, banku, při mé smůle mě chytnou a pošlou do vězení. Nebo rovnou zastřelí. To vám moc nepomůže,“ hlesl. „Řešením by byla životní pojistka a sebevražda, ale ta by musela být rafinovaná, aby se nepoznalo, že jsem se zabil schválně. Jinak by vám nic nedali. A na to já nemám mozek,“ zakroutil smutně hlavou.

„No tak, neblázni,“ hlesla žena.

„Já blázním?“ zvedl muž obočí. „Nemám ani na to, abych šel s kolegy jednou za čas na pivo. Víš, jak mi je, když mě přemlouvají a já si musím pokaždé vymýšlet, že zrovna jedeme pryč?“

„A víš, jak je mně?“ zvýšila žena hlas. „Už deset let nemůžu najít práci. A když z toho, co mi dáváš, odečtu nájem a zálohy za elektřinu, plyn, vodu, splátky za ledničku a pračku, nezbyde mi na domácnost ani padesát korun denně.“

Znovu nastalo ticho. Neklidné, napjaté. Žena ho nedokázala dlouho snášet a opět zapnula televizi.

Vzápětí po stížnostech na peníze přišlo jako obvykle na řadu zdraví.

„Vysoký tlak, trombóza, proč to mám zrovna já?“ naříkala do tmy. „Támhleten hulí jak fabrika, chlastá a je zdravej,“ ukázala na prezidenta Miloše Zemana, který se právě mihl na obrazovce.

Najednou vrzly dveře, manželé se prudce otočili. Na prahu pokoje stál jejich devítiletý syn Michal a rozespale si mnul oči.

„Ty ještě nespíš?“ obořila se na něj matka.

„Už jsem spal,“ zívl hoch. „Ale zapomněl jsem se vás na něco zeptat,“ soukal ze sebe. „Zítra se jde se školou do kina. Mohl bych jít taky?“ zadíval se prosebně na matku.

„Kolik to stojí?“ ozval se otec.

„Sto padesát korun,“ špitl syn.

„Míšo, to je moc,“ řekla matka a otec skryl obličej v dlaních. Jen díky přítmí v pokoji dovolil očím, aby mu zvlhly.

„Prosím,“ sepjal syn ruce.

„Nejde to, Míšo,“ hlesla matka.

„Všichni ostatní půjdou,“ zkusil syn poslední možnost. „To zase budu sám sedět ve třídě a čekat, až se ostatní vrátí?“

Matka se hryzla do rtu. „Nejde to,“ zopakovala, „nemáme tolik peněz.“ Její hlas zněl ještě zoufaleji než synův.

Chlapec odevzdaně sklonil hlavu. Vzlykl, otočil se a šoural se zpátky do pokojíčku.

Vtom otec prudce vyskočil z křesla, až se žena i syn lekli. „Půjdeš do kina, budeš mít všechno co ostatní děti,“ křikl a rázně zamířil do předsíně. „Dej mu ty peníze,“ nařídil ženě.

Ta ho nechápavě sledovala. „Ale ty mám přece na jídlo,“ pokusila se vzdorovat. V očích se jí zračilo překvapení, úlek i obava.

„Dej mu je!“ rozkázal muž z předsíně. „Zítra ti to vrátím. Přinesu peníze, uvidíš, už nebudeme živořit,“ hrnul ze sebe.

Syn pár sekund překvapeně zíral na otce, než mu došlo, co říká. Pak se mu na uplakané tváři objevil úsměv, vlhké oči se rozzářily štěstím.

Nepela to ale neviděl. Stál v předsíni u poličky s telefonem a díval se do papírku, který vytáhl ze zadní kapsy kalhot. Zvedl sluchátko a vytočil číslo.

„Ano, to jsem já,“ řekl tlumeným hlasem. „Beru to.“

( 2 )

Sochař Michal Kostelecký se opíral o parapet a z půdního okna teplického činžáku v Lounské ulici se díval na střechy okolních domů, které se ve svitu měsíce vynořovaly z tmavé deky.

Bylo už po půlnoci. Padesátník s prošedivělými vousy, ve vytahaném svetru a odřených manšestrových kalhotách stál u okna, v rukou držel kouřící hrnek s kávou a trýznil se vzpomínkami na dobu, kdy byl slavný.

No, slavný… spíš známý, poopravil se v duchu. No, ani známý jsem moc nebyl. I když v Teplicích a v okolí mě znali, ujišťoval sám sebe.

Ještě před pár lety měl vlastní ateliér a na co sáhl, se mu dařilo. A hlavně se to prodávalo. Kámen i hlína mu tančily pod rukama a jeho plastiky a sochy končily ve sbírkách, galeriích, potkával je v parcích v centrech měst.

Všechny vydělané peníze rozhazoval plnými hrstmi za pití své a svých přátel. Pořádal opulentní večírky, které rozhodně nekončívaly nad ránem. S přáteli projížděl ulicemi Teplic klidně i několik dní ve vypůjčených luxusních limuzínách plných exotického jídla a drahého pití, stál ve střešním okénku, zpíval a pořvával na lidi kolem. Když ho někdo na ulici napomenul, odpověděl pozváním na hostinu. A většina lidí se kupodivu nechávala přemluvit.

Kostelecký říkával, že to dělá proto, aby probouzel ospalé okresní město.

Někteří lidé se probouzet nechávali, a dokonce se na proslulé mejdany těšili, jiní je jen tiše tolerovali. Byli ovšem i tací, kteří posílali za Kosteleckého rozjařenou limuzínou strážníky. Nakonec to ale pokaždé spravila dvoutisícová pokuta zaplacená bez stvrzenky a jelo se dál.

Na jeho večírky se dlouho vzpomínalo. Jednou svlékl do naha královnu Juditu, zakladatelku teplického kláštera. Tedy její dřevěnou sochu, která stála na Zámeckém náměstí. Přes noc z ní dlátem osekal plášť a zvýraznil ženské tvary, včetně těch intimních. Byl z toho velký skandál. Ráno si pohoršení lázeňští hosté stěžovali na radnici a strážníci okamžitě začali pátrat po vandalovi. Našli ho záhy na záznamech bezpečnostních kamer. Kostelecký nezapíral, naopak to vypadalo, že je na své vylepšené dílo pyšný.

„Takový ohlas? Takže se mi to povedlo,“ smál se, když mu strážníci sdělili, kolik padlo stížností. Tvářil se překvapeně, když ho muži zákona kárali, že šlo o vandalismus, který není hodný obdivu.

„No co,“ mávl rukou, „je to moje socha a já si s ní můžu dělat, co chci.“

Jenže tak snadno mu to neprošlo. Znehodnocenou skulpturu radnice vyhodila a Kostelecký musel vrátit sto tisíc korun, které za ni dostal.

Lidí, které proti sobě popuzoval, přibývalo. Mohla za to i jeho komplikovaná povaha, arogantní a drzá. Kostelecký víc hýřil, než pracoval. Nápady ho opouštěly a hned po nich i mecenáši. Nejprve musel zavřít ateliér, protože neměl dvacet pět tisíc korun na měsíční nájem v přízemí secesního domu na prestižní adrese v lázeňské čtvrti.

A teď nemá ani dva tisíce za tohle špinavé, studené místo pod střechou.

Byl bezdětný, děti nikdy nechtěl. Zato žen měl stovky, ale nezbyla mu žádná. Zůstal úplně sám a nevěděl, jak dál. Nejprve došly peníze na materiál, pak na jídlo. I z té plechovky na kávu před chvílí vysypal poslední špetku.

Pomalu usrkával z hrnku a přemýšlel, co udělá. Všichni přátelé, které mohl požádat o pomoc, už mu půjčili, a když jim to nevracel, přestali být jeho přáteli. Známí mu odmítali půjčovat peníze rovnou. Dokonce i pro lichváře byl příliš velkým rizikem.

Vtom si vzpomněl na podivného chlápka, kterého potkal včera v nonstopu na křižovatce Duchcovské a Lounské ulice kousek od svého příbytku. V přední části podniku byla večerka, vzadu za závěsem výčep s několika stoly.

Kostelecký si tam včera šel s poslední dvacetikorunou pro tři lahváče. Když podával prodavačce minci, rozhrnul se závěs a k pultu přistoupil neznámý muž. Trval na tom, že za Kosteleckého zaplatí. Umělec se nejprve s chatrnou hrdostí naoko bránil, dlouho to ale nevydržel a raději přikývl, aby si to ten dobrák ještě nerozmyslel.

„Mám pro vás nabídku. Myslím, že vás to bude zajímat,“ řekl muž, když zaplatil a zval Kosteleckého dozadu za závěs k ušmudlanému plastovému stolku.

„Koupím od vás sochu,“ řekl, sotva dosedli.

„Já teď zrovna nic nemám,“ soukal ze sebe Kostelecký.

„Tu teprve uděláte,“ oznámil muž.

Sochař zbystřil.

„Mám pouze jednu podmínku,“ řekl muž, „musí to být ze sádry.“

Kostelecký mávl rukou. „Tohle já nedělám. Kámen, hlína, to jo, ale sádra? Nejsem ortoped,“ ušklíbl se. Otevřel lahev piva a přestal muže vnímat.

Když ten chlap odešel, Kostelecký si za svou dvacetikorunu koupil další tři lahváče, a jelikož jeho alkoholem sycenému organismu už stačilo málo, docela se zpil.

Teď si zkoušel vybavit tvář záhadného cizince, ale všechno se mu ztrácelo ve včerejším pivním oparu. Zalitoval, že toho muže tak rychle odbyl, aspoň na cenu se měl zeptat.

Náhle mu v kapse zavibroval mobil. Na displeji se objevilo cizí číslo. Kostelecký byl přesvědčený, že volá majitel domu, aby mu pohrozil, že pokud nezaplatí nájem do konce týdne, vyhodí ho i odsud. Volající byl neodbytný, a když vyzvánění trvalo moc dlouho, Kostelecký ho vypnul.

Za půl minuty se ale mobil ozval znovu. Sochař vzdychl a odevzdaně hovor přijal. Stejně se mu nevyhnu, pomyslel si.

„Dobrý večer, pane Kostelecký. Tak, jak jste se rozhodl?“ ptal se neznámý hlas.

„Kdo volá?“ reagoval zmateně sochař.

„Ale to vy přece víte,“ namítl hlas.

Sochař si znovu vybavil včerejší večer a už si byl jistý. Přesto zaváhal. Nevěděl přesně proč, ale ta nabídka mu byla něčím nepříjemná. Kostelecký pocítil neurčitý strach.

„Nevím, o čem mluvíte,“ pokusil se vzdorovat. Vlastní hlas ho ale zradil. Nezněl vůbec tak přesvědčivě jako ten na druhé straně drátu.

„No tak, pane Kostelecký,“ řekl hlas shovívavě. „Řekněte, že nemáte zájem, a já zavěsím,“ nadhodil a vyčkával.

Sochař se cítil zahnaný do kouta. Neměl zájem s tím mužem mluvit, zároveň ale nechtěl rozhovor ukončit. Ať šlo o jakoukoli zakázku, zajímala ho cena. Váhal a poslouchal, jak dotyčný trpělivě čeká.

„To není jenom tak, takhle rychle se rozhodnout,“ drmolil. „Musel bych znát detaily.“

„No výborně,“ zaradoval se hlas. „Vidím, že zájem by byl.“ Tajemný muž si odkašlal a spustil: „Zítra večer vám bude doručena předloha, řekněme figurína, vy ji potřete sádrou a uhladíte, prostě stejně, jako kdybyste dělal jakoukoli jinou sochu. Měla by mít, dejme tomu, andělský vzhled.“

Kostelecký se zachmuřil, poškrábal na zátylku, tenhle kšeft se mu pranic nelíbil. Přesto sám sebe překvapil, když uslyšel, jak říká: „A co za to?“

„Skvělé!“ zvolal hlas. „Rád jednám s lidmi, kteří znají svou cenu.“

Sochař měl čím dál silnější pocit, že nedělá dobře, ale poslouchal dál.

„Až bude socha hotová, pošlu vám dva pomocníky, naložíte ji do auta, odvezete na místo, nainstalujete a připravíte na vernisáž. Pak vám dám honorář. Dostanete…“

Kostelecký zatajil dech, aby nepřeslechl částku.

„… dvě stě padesát tisíc.“

Sochař málem upustil sluchátko. Takovou sumu nečekal.

„Ale o jedno vás důrazně žádám: nesmíte nikomu říct ani slovo. Nikomu,“ zdůraznil hlas. „Tenhle rozhovor neproběhl, žádnou sochu jste nedělal, o ničem nevíte. Jinak bych to vnímal jako porušení dohody a peníze byste nedostal. Je to jasné?“

„Ano, ano,“ vykoktal sochař. „Jen,“ zaváhal, „ta sádra je na hovno, aspoň glazurou kdybych ji mohl potáhnout.“

„V tom vám nikdo bránit nebude,“ přitakal hlas spokojeně. „Zatím si připravte materiál. Dole u dveří máte dva pytle sádry a malou zálohu, abyste si mohl dokoupit zbytek a dal se trochu do kupy.“

„Jak jste věděl, že kývnu?“ podivil se Kostelecký.

Muž ale otázku ignoroval. „Zítra přesně v deset večer buďte doma,“ řekl a zavěsil.

Kostelecký položil sluchátko a vyrazil ven. Seběhl po schodišti, otevřel vchodové dveře a zastavil se až na chodníku. Vedle vchodu stály o zeď činžovního domu opřené dva pytle.

Sochař jeden popadl, aby ho potěžkal. Když ho nadzdvihl, zahlédl pod ním na zemi ležet obálku. Otevřel ji, bylo v ní deset tisíc korun.

Kostelecký se rozhlížel kolem sebe, ale na ulici nikdo nebyl. Dál pátral po okolí, až mu oči padly na vývěsní štít nonstopu na rohu. Vzal zálohu a šel ji utratit.

( 3 )

František Krátký žil na ulici už sedmým rokem. Bezdomovcem se stal zcela nečekaně. Na začátku jeho životního pádu byl rozvod a hned po něm i ztráta zaměstnání. Aby získal novou práci dealera léčiv, nutně potřeboval auto. Peníze na nákup vozu však neměl, musel si půjčit.

V bance neuspěl, protože v tu chvíli ještě neměl stálý příjem. Obrátil se proto na firmu, která byla ochotná půjčit mu i bez záruky. Zato na vysoký úrok.

Krátký, přesvědčený, že nemá na výběr, souhlasil. Koupil si ojetou škodovku a získal práci. Jenže vysoké splátky dokázal hradit jen za cenu toho, že neplatil nájem. A když horkotěžko půjčku splatil, objevili se u jeho dveří vymahači a tvrdili, že podmínky smlouvy se změnily a on musí platit dál.

Nakonec si vzal další úvěr od banky, aby mohl jednou provždy lichváře vyplatit. Jenomže kvůli tomu se opět dostal do finanční tísně a dopadl ještě hůř. Banka, jejíž úroky byly srovnatelné s lichvářskými, neposlala ranaře, ale rovnou exekutory. Krátký přišel o auto a následně i o práci.

Kromě toho vyrostl dluh za nájemné a Krátký ztratil byt i s elektronikou, nábytkem a dalším vybavením.

Ten den se zrovna chystal na další pohovor kvůli novému zaměstnání, když uslyšel zvonek. S pěnou na tvářích a holicím strojkem v ruce šel otevřít.

Chodil za exekutorem po bytě a snažil se ho přemluvit, aby mu nechal alespoň nábytek, televizor, mobil… Exekutor dál mlčky ukazoval na věci, na které jeho pomocníci lepili štítky s nápisem EXEKUČNĚ ZABAVENO. Nakonec se zastavil před Krátkým.

„Dovolíte?“ řekl a zkoprnělému muži vzal z ruky holicí strojek. Hodil ho do krabice plné zabavených věcí, poodešel ke dveřím, kde z věšáku sundal klíče od bytu a beze slova pokynul Krátkému, aby vypadl z bytu.

Nešťastník udělal dva kroky ke dveřím, zastavil se a naposledy se smutně rozhlédl po prázdném bytě. Když procházel dveřmi, cítil, jak za sebou zanechává celý svůj dosavadní život. Chlad chodby mu důrazně ukazoval, že už nic nebude jako dřív a že teplo domova zůstává tam vzadu. Naposledy se otočil, ale zahlédl už jen exekutora, jak se natáhl po klice a rázně mu zabouchl dveře před nosem.

Novému životu na ulici přivykl docela rychle. Takovému, ve kterém se veškeré starosti smrskávají na každodenní potřebu najít něco k jídlu a místo na přespání. Právě v tom mezi teplickými bezdomovci vynikal. Díky schopnosti prolézt každou díru a v mrazivých zimních nocích najít prostor k přežití získal přezdívku Krysa. Během letošní velice mírné zimy ji však potvrzovat nemusel a teď v květnu vládlo dokonce mimořádně teplé počasí.

Bylo už po půlnoci, když se Krysa šoural svým rajonem k sídlišti Prosetice a cestou hledal cokoli, co by se mu mohlo hodit. Otevíral popelnice, šmejdil kolem paneláků, nahlížel do vchodů, které lidi zapomínali zavírat.

Dneska měl smůlu. Nenašel nic. Ani k jídlu, ani k ošacení. Nakonec došel k mírnému svahu před panelovým domem na okraji sídliště. Přemýšlel, jestli se nemá rovnou otočit a vrátit se do svého příbytku v ruinách rozestavěného betonového komplexu, který měl být kdysi okázalým obchodním centrem, ale jehož výstavbu utnula revoluce v roce 1989. Rozhodl se, že panelák na svahu bude poslední, který prozkoumá. A pak už si půjde lehnout.

V popelnicích vedle domu nebylo nic zajímavého. Jakmile však panelák obešel, zůstal ohromeně stát. Na trávníku stála bílá socha ženy a svítila do noci. Krysa na moment zaváhal. Ale po chvilce ho přemohla zvědavost a přistoupil blíž. Žena měla chodidla zalitá v podstavci, poněkud silnější stehna i břicho, hlavu nakloněnou ke straně a paže zdvižené k hvězdnému nebi.

Krysa přemýšlel, jestli se modlí, nebo po něčem natahuje.

Lidi mají zvrhlý vkus, ušklíbl se. Dát něco takového sem, před panelák?

Obešel sochu a jeho překvapení ještě vzrostlo. Tentokrát ale příjemně. Za podstavcem stály dvě papírové krabice piv, tři lahve vína a skleničky.

Krysa se natáhl po krabici a jedním škubnutím ji roztrhl. Vytáhl lahev dvanáctistupňového ležáku, o hranu podstavce ji zkušeně otevřel, zaklonil hlavu a nadvakrát ji do sebe naklopil. Hlasitě říhl.

„Sakra, to jsem potřeboval,“ vydechl spokojeně a hřbetem ruky si otíral ústa. Lehl si na trávník vedle svého pokladu a přemýšlel, jak s ním naloží.

„Nazdár,“ uslyšel za zády hlas tak skřehotavý, až sebou polekaně trhl.

Za ním stál Voňavka. Přezdívka byla stejně výstižná jako ta Krysova.

„Nekecej!“ zvolal nadšeně Voňavka, aniž by Krysa cokoli řekl, a okamžitě přiskočil k otevřené krabici s pivem. „Kdes to vzal?“ ptal se, zatímco jednu z lahví se stejnou obratností zbavil zátky a okamžitě si její obsah lil do krku.

„Co to děláš?“ křikl Krysa, odstrčil příchozího a postavil se před svůj poklad tak, aby ho mohl chránit. „Si nepamatuju, že bych tě zval!“

„No tak, nech toho,“ chlácholil ho Voňavka. „To sám vypít nemůžeš.“

„Ale můžu, můžu,“ pokýval Krysa hlavou. „A tobě do toho nic není,“ výhrůžně zdvihl prst.

„Dobře, dobře. Tak už se nezlob,“ řekl Voňavka a dál už nenaléhal. Věděl, že Krysa nakonec povolí a jemu z nečekaného nálezu také něco kápne.

Posadil se na trávu, opřel se o podstavec a zvedl zrak. „Co to tady je?“ zadíval se na sochu. Vypadalo to, že si jí všiml až teď. Předtím upínal svou pozornost na důležitější věci.

„Nevím. Asi nějakej kumšt,“ mávl Krysa rukou a obrátil do sebe další pivo. Pak vstal, aby si prohlédl sochu pozorněji.

Zobrazovala ženu, asi padesátiletou. Byla nahá a stvořená do nejmenších detailů a záhybů. Krysovi se ale nelíbila. Měla o poznání objemnější proporce, než jak bývá u lidského těla obvyklé. Silnější ruce, nohy, tělo i větší hlavu.

Jako panáček Michelin, pomyslel si Krysa a znovu se znechuceně ušklíbl. Ne že by výtvarnému umění nějak rozuměl, šlo spíš o projev jeho svérázné povahy. Vždycky mu vadilo, když věci nebyly tak, jak mají být.

Přistoupil k soše ještě blíž, aby jí pohlédl do tváře, kterou stydlivě ukrývala ve tmě. Krysa vytáhl z kapsy zapalovač, škrtl a plamínek přiložil k hlavě sochy.

Nočním tichem se rozlehl jeho zděšený výkřik.

Z bílé tváře na něj strnule zíraly lidské oči.

( 4 )

Poručík Daniel Kraft ze Služby kriminální policie a vyšetřování v Teplicích vstoupil do haly horského hotelu Skicentrum. Do Harrachova jezdil každé léto s partou přátel na rockový festival Keltská noc, teď zde byl poprvé jako turista. Tentokrát bez přátel, zato poprvé s přítelkyní.

Beátu, policistku z Odboru kriminalistické techniky a expertiz znal dlouhé roky, dohromady se však dali teprve před půl rokem. Daniel vyšetřoval záhadné zmizení dívky z Teplic a přitom odhalil skupinu brutálních kuplířů a vrahů, jejíž členy byli i vysoce postavení policisté. Beáta tehdy poskytla Danielovi klíčový důkaz. Od té doby spolu chodili a teď v květnu se rozhodli vyjet na svou první společnou dovolenou. Daniel Kraft byl sice vyšetřovatel, ale nedokázal jenom sedět v kanclu a čekat, co mu přinesou operativci. Rád vyrážel ven, aby mohl, jak sám říkal, „lízat terén“.

Vešel do hotelové haly a kolem recepce zahnul do místnosti, kde na něj u stolu čekala Beáta. Sedl si a spokojeně se protáhl.

„Jaký to bylo?“ zeptala se Beáta.

„Skvělý,“ zasnil se Daniel. „Mnohem lepší než od policejního fyzioterapeuta.“

Ačkoli se ve svých devětatřiceti letech cítil v dobré kondici, už několik let ho pobolívala záda a poslední dobou se to zhoršovalo natolik, že občas se ráno musel přemáhat, aby vůbec vstal. Když dostal v hotelu nabídku od uznávaného maséra, nemohl odmítnout.

U vedlejšího stolu seděl muž zhruba v Danielově věku a se zaujetím cosi klepal do klávesnice notebooku. Střední postava, hnědé, krátce střižené vlasy, malá, jedovatá očka, kterými neustále bodal kolem sebe. Sám o sobě nebyl ničím zajímavý. Přesto poutal pozornost většiny přítomných dam středního věku.

Vedle něj seděla asi pětiletá holčička, na stole pak druhá, které určitě nebyl ještě ani rok. Matka nikde. Muž se o děti staral sám a přítomné dámy ho obdivně sledovaly. Jak energicky pobíhá kolem dětí, utírá jim pusy od marmelády, plní jejich přání a co chvíli tiší jejich křik. Některé z žen se nad tím dokonce dojímaly.

Z výrazu jeho tváře bylo patrné, jak si pozornost vychutnává. Daniel měl dokonce pocit, že pečlivost, s jakou kmital kolem dětí, schválně přehání, aby si ho ženy všímaly a oceňovaly. A že to dělá proto, aby získal sympatie a měl větší šanci se s některou z nich sblížit.

Děti jako návnada, pomyslel si Daniel a nad tím starým, obehraným trikem se pousmál. Bavil se jím, než přistihl Beátu, jak i ona mužovu příkladnou péči zaujatě pozoruje. Nechápal, jak je možné, že inteligentní žena tu známou fintu neprokoukne. Ale možná ani nechce, pohled na muže starajícího se o děti je prostě natolik neodolatelný, že si ho ženy nechtějí kazit, byť by si uvědomovaly, že jde jen o falešnou iluzi.

Daniel se při rozboru ženské přirozenosti shovívavě usmál, cítil však, že v případě Beáty jeho tolerance slábne.

Muž naproti vstal od notebooku a trpělivě, už potřetí, utíral stůl od limonády, kterou jedno z jeho dětí znovu rozlilo. Když vše uklidil a nasáklé papírové kapesníky hodil do odpadkového koše, pohlédl směrem k Danielovi a Beátě.

„Odkud jste?“ zeptal se.

Daniel s Beátou se k němu překvapeně otočili. Daniel s ním mluvit nechtěl, neměl rád zdvořilostní fráze a násilné konverzace s cizími lidmi ve stylu: když už trávíme čas na jednom místě, musíme spolu tlachat, protože se to tak dělá.

Rozhodl se ho ignorovat. Ale Beáta to nedokázala.

„Z Teplic,“ odpověděla.

„Tam jsem nedávno prodal byt, mám realitku, víte? Čtyři plus jedna, devadesát metrů čtverečních,“ pokračoval muž. „Kolik myslíte, že stál?“

Daniel mluvit nechtěl, mlčela i Beáta.

„No?“ pozvedl muž obočí.

Beáta mlčet nevydržela. „Nevím,“ řekla. Ale to muže neuspokojilo.

„Tak si tipněte,“ vybídl ji.

„Vůbec nemám představu,“ bránila se Beáta.

„Zkuste říct nějaké číslo,“ naléhal muž.

„Půl milionu,“ vystřelila Beáta.

Muž se vítězoslavně rozesmál. „Tři sta tisíc!“ zvolal. „V Praze jsem prodával stejný za milion devět set a v Teplicích ani ne za čtvrt milionu!“

Daniel mu nevěřil, ale mlčel dál.

Zdálo se, že peníze byly hlavním mužovým tématem. Poposedl si blíž k Beátě a Danielovi a naklonil se k nim, aby ho neslyšely okolní stoly, a hlavně personál na recepci.

„Víte, kolik tady platí tihle důchodci?“ ukázal na skupinu seniorů u recepce. „Čtyři stovky za den! Čtyři stovky!“

Chvíli se díval střídavě do očí Beátě a Danielovi a hledal v nich známky překvapení z nečekané informace, kterou považoval za šokující. Beáta s Danielem se ale tvářili lhostejně. Muž proto přidal další: „A to mají všechny atrakce zadarmo, lanovku i autobus, který je vozí po výletech.“

Opět žádná reakce. Daniel si dal záležet, aby vypadal co nejznuděněji, Beáta dokonce zívla.

„Po mně chtěli sedmnáct set padesát za den a sedmdesát pět korun za parkování,“ pokračoval muž. „Kolik platíte vy?“ zeptal se, a aniž čekal na odpověď, mluvil dál. „Ale já to tak nenechám, promluvím si s provozovatelem. Jednou jsem poslal do hotelu hygienu a ten podnik skončil,“ vykládal a utíral mladší dceři pusu zapatlanou od džusu.

„Kdyby mi aspoň to parkovné odečetli,“ řekl. Vstal a přešel k oknu, aby zkontroloval auto na parkovišti.

„Vy jste tady taky autem, že jo?“ obrátil se zpět na Daniela a Beátu. „Které je to vaše? Ne, počkejte, zkusím hádat. Támhleta oktávka?“ pokynul hlavou ke staršímu autu, zaparkovanému mezi fabií a Danielovým Jaguarem XJ6 z roku 1986 s automatickou převodovkou a čtyřlitrovým motorem.

„Těsně vedle,“ poznamenala Beáta.

„Aha, hm, takže ta fabie,“ řekl muž a zdálo se, jako kdyby své nové známé politoval.

Daniel naznačil Beátě, aby už nenapovídala.

„Já mám támhletu audinu,“ ukázal na stříbrné auto na okraji parkoviště. „Dal jsem za ni devět set tisíc, ale byla to skvělá koupě,“ vykládal, aby dokázal, že má peníze a taky dost fištrónu na výhodné nakupování drahých věcí.

Když viděl, že Daniel dopíjí pivo a mává na číšníka, rychle začal sbírat hračky ze stolu, popadl děti a odcházel.

„Jenom uložím děti, bude to chvilka. Můžete mi, prosím, pohlídat notebook? Děkuju,“ sypal ze sebe za chůze a zmizel v chodbě vedoucí k hotelovým pokojům.

Daniel rozmrzele zakroutil hlavou. Beáta se na něj usmála a pohladila ho po ruce.

Muž byl za pár minut zpět. „Já jezdím s holkama do lepších hotelů, tenhle zamrzl v osmdesátých letech,“ prohodil, sotva dosedl znovu na své místo.

„Nám se tady líbí,“ zkusila oponovat Beáta.

„Je to děs,“ pokýval muž hlavou, jako by Beátu ani neslyšel. „A ta předpotopní posilovna. Už jste ji zkusil?“ otočil se na Daniela. „Ukážu vám, kde jsme bydleli před dvěma týdny,“ pokračoval a otevřel notebook.

„My už musíme jít,“ řekl Daniel. Domníval se, že promluvil dostatečně nekompromisně.

„To bude chvilka,“ nedal se muž.

„Už jsme unavení, půjdeme spát,“ přidala se Beáta, otočila se a odcházela z haly. Daniel šel za ní.

„Nevadí, můžu vám to ukázat zítra při snídani,“ zvolal muž za nimi.

Cestou k pokoji se Daniel naklonil k Beátě. „Nejspíš ses mu líbila,“ pošeptal jí. „Proto se tak naparoval.“

„Anebo to dělal kvůli tobě,“ opáčila Beáta.

„Kvůli mně?“

„Ano, vypadalo to, že má z tebe mindrák.“

„Proč?“

„Ty jsi vysoký, máš sportovní postavu a vypadáš na třicet. A on? Samolibý pitomec se začínající pleší,“ řekla Beáta.

„Hlavní rozdíl mezi námi je v tom, že zatímco on jde uspat děti, my dva budeme ponocovat. A dlouho,“ usmál se Daniel a mrkl na Beátu. Ta mu vzápětí vlepila pusu. Jakmile se za nimi zavřely dveře hotelového pokoje, dotěrný chlápek i se svým mindrákem zmizel.

Beáta se na Daniela okamžitě vrhla. Přitiskla se k němu, dychtivě se mu přisála na ústa a položila mu ruku na poklopec. Nejprve jemně, pak stiskla silněji. Po chvilce klesla do podřepu a nedočkavě mu stáhla kalhoty.

Daniel stál uprostřed místnosti, zaklonil hlavu a zavřel oči. Chytil Beátu za vlasy a tlačil jí hlavu k sobě. Potom ji popadl, povalil na postel, pomalu ji svlékl a položil se na ni.

Vzepjal se na rukou, ale náhle se zarazil.

Beáta otevřela oči a uviděla Daniela, jak ve strnulé poloze zírá z okna nad postelí.

„Co se děje?“

„Ten chlap,“ řekl Daniel a pátravě hleděl z okna.

„Jakej chlap?“ zeptala se Beáta. Shodila Daniela ze sebe a zvedla se k oknu. Na osvětlené terase před hotelem nikoho neviděla.

„Měl jsem dojem, že ho zase vidím,“ pronesl Daniel.

„Koho?“

„Toho blba, co nás otravoval v hale.“

„Prosím tě,“ řekla Beáta pobaveně.

„Jo, stál tam u slunečníku a díval se na mě,“ trval na svém Daniel.

„No tak,“ zašeptala Beáta a pohladila Daniela po tváři. „To jsi asi jen viděl svůj vlastní odraz,“ roztomile se usmála. Políbila ho na krk, na tvář, na ústa. Jenže Daniel už nemohl. Vášeň ulétla pryč. Odvalil se na svou polovinu postele a zhluboka vydechl.

Beáta se k němu přitiskla, položila mu hlavu na rameno a za chvíli usnula. Daniel spát nemohl, přemýšlel nad tím, co před chvílí viděl. A že to byl ten chlap, tím si byl na sto procent jistý. Usnul až po půlnoci.

( 5 )

Bylo po čtvrté hodině ráno, když na nočním stolku zazvonil mobil. Daniel po něm rychle hrábl a chtěl okamžitě přijmout hovor, aby vyzvánění neprobudilo Beátu. Když ale rozespale zamžoural na displej, leknutím málem telefon upustil. Volal ředitel Václav Hrbek, který byl už skoro rok mrtvý.

Daniel v polospánku zíral na mobil, než si uvědomil, že u policie se služební mobily dědí, a že tudíž nejde o hlas ze záhrobí, ale že teď určitě volá Hrbkův nástupce Jiří Blažek. Do funkce ho jmenovali teprve před pár dny a Daniel si u ředitelského čísla dosud nestihl změnit jméno.

„Vím, že máte dovolenou,“ začal Blažek omluvným tónem, „nevolal bych, kdyby to nebylo nutné.“

„Co se děje?“ zeptal se Daniel.

„Máme vraždu,“ řekl ředitel.

„Každou chvíli máme vraždu,“ zívl Daniel.

„Tohle je jiné. Nic podobného jsme tu ještě neřešili,“ řekl Blažek. „Potřebuju, abyste se na to podíval a všechny ostatní případy odložil.“ Snažil se podnítit Danielovu zvědavost a povedlo se mu to.

„O co jde?“

„To se nedá popsat, to musíte vidět,“ řekl ředitel a zavěsil.

Když musím, tak musím, pomyslel si Daniel. Opatrně uchopil Beátinu ruku, odsunul si ji z hrudi a vyklouzl z postele.

Když se vrátil z koupelny do pokoje, Beáta seděla na posteli opřená o polštář.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Musím zpátky do Teplic,“ řekl Daniel. Otevřel skříň a házel do tašky své oblečení. Pak pohlédl na Beátu. „Ty tady ale můžeš zůstat, pokoj máme zaplacený ještě na dva dny.“

„Sama?“ namítla zaskočeně. „To nemyslíš vážně?“

Vypadala dotčeně, skoro uraženě. Vstala a začala se oblékat. Za čtvrt hodiny stáli oba v recepci.

„Stalo se něco?“ zajímal se muž za pultem. „Je pátek a vy máte pobyt zaplacený až do neděle.“

„Nic, všechno je v pořádku, jen musíme do práce,“ odpověděl Daniel.

„To mě mrzí. Já vám ale nemůžu dát žádnou slevu,“ řekl recepční.

„Chápu, to se nedá nic dělat,“ pokrčil Daniel rameny.

Muž za pultem se už na nic neptal. Daniel odevzdal klíče, popadl tašku a Beátin kufřík a zamířil k východu. Beáta šla hned za ním.

Když kráčeli hotelovou halou, oba se jako na povel ohlédli doleva. V rohu u stolu seděl muž, který je celý večer otravoval. Jen tam seděl a sledoval, jak odcházejí.

Daniel se mrkl na hodinky, bylo půl páté ráno. Znovu pohlédl na muže, něco ho zaujalo, podíval se pořádně a uviděl na mužově krku řetízek s neobvyklým stříbrným přívěškem: dva zrcadlově otočené, uprostřed spojené půlkruhy. Vypadalo to jako kalich.

Daniel se ohlédl na Beátu, ta s tajemným výrazem pozvedla obočí a dál se o zvláštního hosta nestarala. Také Daniel už byl myšlenkami v Teplicích.

„Ještě nikdy jsem nepitval sochu,“ utrousil primář soudního lékařství Zikmund Deyl. Stál u otevřené plechové skříně a přehraboval se v hromadě rozličných chirurgických nástrojů.

V suterénní místnosti teplické nemocnice se světlo zářivek odráželo od bílých kachlíků na zdech i dlaždic na podlaze, až z toho bolely oči. Uprostřed místnosti stál železný stůl a na něm ještě víc svítila socha ženy se zdviženými pažemi.

„Skoro škoda to ničit, co?“ poznamenal Deyl, zatímco na hlavici brusky připevňoval ostrý diamantový kotouček.

Utáhl ho a přistoupil k pitevnímu stolu. Daniel šel s ním, aby si sochu pořádně prohlédl.

Byla vytvořená do nejmenších detailů, měla záhyby na rukou, nohou i na mírně povislém břiše, na čele a kolem očí byly patrné vrásky. Glazura jí dávala hladký, lesklý povrch.

„Obří porcelánová figurka,“ řekl Daniel.

Patolog s trpkým úsměvem přikývl. Natáhl si gumové rukavice, na nos nasadil roušku, na oči ochranné brýle a zapnul brusku. Sklonil se nejprve nad hrudí sochy.

Objevil se bílý oblak dýmu, jak kotouč brusky rozřezával glazuru i sádru pod ní. Když se patolog dostal od břicha až ke krku, zastavil brusku a jizvu rozevřel. Pod ní se objevilo zafačované tělo.

„Motýl v kukle,“ poznamenal Deyl. „Snad neodletí.“

Za normálních okolností by se vtipu možná někdo zasmál, ale tohle nebyla normální situace. Napětí a nervozita v místnosti byly skoro hmatatelné.

Patolog odkládal kusy sádrového krunýře na vedlejší stůl. Bruskou prořezával hmotu podél nohou a rukou, kroužil po hlavě a po chvilce odklopil sádrový obličej.

„Posmrtná maska,“ řekl a položil ji k dalším částem sochy.

Na stole zůstalo ležet tělo omotané obvazy od hlavy k patě. Ani milimetr kůže nebyl vidět.

Beáta, která dosud postávala opodál, přistoupila ke stolu a fotoaparátem dokumentovala po sádrovém obalu další vrstvu. Už na začátku pitvy nastavila kamery, aby celý proces natočila ze všech úhlů. Pak opět poodstoupila a čekala, až jí lékař předá odebrané vzorky DNA.

Daniel se opíral o vedlejší stůl, kam Deyl odkládal použité nástroje. Jakmile vzal patolog do ruky nůžky a rozstříhával obvazy, Daniel šel blíž.

Sledoval, jak ostří nůžek přetíná obvazy od brady po pravé straně hlavy nahoru a od vršku hlavy po levé straně zase zpět. Deyl odstranil obinadla a Daniel s Beátou uhnuli pohledem.

Tvář mrtvé ženy vypadala děsivě. Byla zsinalá, s tmavými skvrnami, oči vytřeštěné, ústa rozevřená v posmrtné křeči. Z vlasů zbyly jen chomáče.

Když z kukly a motýla zůstalo jen nahé lidské tělo, Deyl vzal hadici a otevřel přívod vody. Proud začal odhrnovat z těla vrstvu sádrového prachu a najednou se objevila rána. Asi pět centimetrů dlouhá, rozšklebená, nejspíš od nože. Vedle ní další, menší, pak další a další. Celé tělo jimi bylo pokryto.

„Bože můj,“ zašeptala Beáta a otočila se. Už to dál nemohla sledovat.

Daniel s doktorem museli, i když poručík jen s přemáháním a také na otrlém lékaři, zvyklém na ledacos, bylo vidět, že tohle už je moc.

Vzal pinzetu a jednu z ran rozevřel. Pod ní se objevilo seškvařené maso. Mlčky zavrtěl hlavou a teprve po chvíli pravil: „Spálenina, nejspíš od elektřiny.“

„Cože? Od elektřiny?“ zeptal se Daniel.

„Někdo tu ženu mučil,“ řekl Deyl. „Řezal ji a pak rány pálil elektřinou.“ Pronášel ta slova pomalu, rozvážně, jako by jim sám nemohl uvěřit.

Jenže to nejhorší je teprve čekalo. Když patolog otočil tělo na břicho a smyl z něj sádru, ukázaly se v horní části zad čtyři otvory. Po dvou nad sebou na každé lopatce.

„Co je zas tohle?“ řekl Daniel a pohlédl na Deyla.

Lékař pokrčil rameny. „Nevím, kůže je něčím propíchnutá,“ zamumlal. Sehnul se nad rány a chvíli si je prohlížel zblízka. Pak se napřímil a zadíval se do prázdna.

„Jednou jsem už něco podobného viděl,“ pronesl. „Muže, kterého pověsili za jeho vlastní kůži na hák.“

„Panebože,“ zašeptal Daniel. Otočil se k umyvadlu a chrstnul si do obličeje a na krk studenou vodu. Čím víc toho slyšel, tím víc ho přemáhal pocit, že se mu všechno jen zdá.

„Tak ale tohle jsem ještě neviděl,“ zaslechl za sebou doktorův hlas tak vzrušený, že ho přiměl, aby se k pitevnímu stolu vrátil. Opatrně pohlédl na tělo a ujišťoval se, že je připravený na všechno. Ale tohle nečekal. Záda pod lopatkami byla obnažená na maso.

„Vidíte tu barvu?“ zeptal se Deyl a ukázal prstem na zarudlou tkáň. Zbytečná otázka. Daniel zíral na tělo a nemohl odtrhnout pohled. Bylo to děsivé, šílené i fascinující. „Někdo tu kůži nařízl a stahoval zaživa,“ řekl lékař.

Beáta vykřikla a Daniel si až teď uvědomil, že byla celou dobu v místnosti. Stála opodál, oči zavřené, dlaně si křečovitě tlačila na uši, ale poslední doktorovu větu nemohla neslyšet.

Daniel k ní přistoupil, vzal ji kolem ramen a odváděl ji z pitevny.

Když stáli ve dveřích, zaslechl opět Deylův hlas: „Á, tady to je.“

Daniel se otočil a viděl doktora, jak se sklání nad hlavou mrtvoly. „Počkej na chodbě, hned přijdu,“ řekl Beátě a vrátil se k pitevnímu stolu.

„Podívejte se sem,“ řekl lékař. Natočil hlavu ženy ke straně a odhrnul chuchvalec vlasů.

Daniel se sklonil a na temeni uviděl tmavou dírku. „To asi bude příčina smrti, co?“

Lékař přikývl. „Vidíte ty skvrny?“ ukázal na okraje otvoru. „Spáleniny od výstřelu,“ dodal.

„Vrah ji střelil seshora do hlavy,“ poznamenal Daniel. „Ona před ním klečela. Nejdřív ji mučil a pak popravil.“

„Ale co ty ruce? Proč je má zvednuté?“ zeptal se. „Jako by se vzdávala.“

„Myslím, že bezprostředně po vraždě ji pachatel kamsi táhl za nohy,“ řekl Deyl. „Ruce se za ní po zemi bezvládně sunuly, a jakmile nastala posmrtná ztuhlost, ruce už tak zůstaly. Vrah tělo postavil na podstavec a udělal z ní umělecké dílo.“

Deyl se odmlčel a jen hleděl na mrtvé tělo.

„Nejhorší je,“ pronesl po chvíli, „že všechnu tu hrůzu prožívala. Celou dobu byla nejspíš při vědomí,“ řekl a podíval se Danielovi do očí. „Ta žena před smrtí strašlivě trpěla.“

Daniel stočil pohled na tělo nebohé ženy a potřásl hlavou. „Jak to mohla vydržet?“

„Adrenalin,“ nadhodil Deyl, „rozlévá se po těle a brání tomu, aby člověk zešílel z bolesti.“

„Milosrdné,“ pronesl Daniel.

Deyl přikývl. „V extrémních případech adrenalin dokonce paralyzuje centra bolesti,“ pokračoval, „a člověk pak vnímá své utrpení tlumeně.“

Oba stáli mlčky nad zohaveným ženským tělem a jen bzučení zářivek na stropě rušilo jejich myšlenky.

Daniel se znovu podíval na vrahovo dílo. „Dal si s tím obrovskou práci,“ poznamenal polohlasem, „ale bavilo ho to, mučení si užíval. V tom muselo být něco osobního. Ale kdo? Kdo může něco takového udělat?“

„To už je na vás, poručíku,“ řekl Deyl.

Table of Contents

Prolog

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )