Přeložil Petr Fantys

ELIZABETH FINCH

Copyright © Julian Barnes 2022

Translation © Petr Fantys, 2023

ISBN 978-80-207-2178-5

Obsah

- I

- II

- III

- Poděkování autora

- Poznámka překladatele

- Doslov

- V edici Světová knihovna

Rachel

I

Stála před námi bez poznámek, knih a sebemenší nervozity. Řečnický pultík obsadila její kabelka. Rozhlédla se po třídě, usmála se, zaujala nehybný postoj a spustila:

„Jistě jste si už povšimli, že název kurzu zní ‚Kultura a civilizace‘. Neznepokojujte se. Nebudu vás bombardovat výsečovými grafy. Nebudu do vás cpát fakta, jako se do hus cpou kukuřičné šišky. Jen by vám z toho zduřela játra, což rozhodně ničemu neprospívá. Příští týden vám rozdám seznam četby, který bude zcela dobrovolný. Když ho pustíte z hlavy, hodnocení si tím nezhoršíte – a neúnavným studiem si ho nezlepšíte. Budu vás učit jako dospělé lidi, protože dospělí jste. Jak věděli už staří Řekové, nejlepší vzdělání je plodem spolupráce. Jenže já nejsem žádný Sókratés a vy rozhodně nejste samí Platóni, pokud je tedy tenhle tvar prvního pádu množného čísla správný. Nicméně dialog tu vést budeme. Nejste už na základní škole, a tak ode mě nečekejte nějaké změkčilé povzbuzování nebo neslanou nemastnou pochvalu. Může se stát, že pro některé z vás nebudu ideální učitelka, čímž míním ideální z hlediska vaší povahy a způsobu uvažování. U některých to tak bude a těm to říkám předem. Samozřejmě doufám, že vám kurz bude připadat zajímavý, nebo dokonce zábavný. Precizní a zábavný. To rozhodně nejsou protiklady. A preciznost budu očekávat i od vás. Improvizace stačit nebude. Jmenuji se Elizabeth Finchová. Děkuji.“

Načež se znovu usmála.

Z celé třídy si nikdo nezapsal ani slovo. Zírali jsme na ni: někteří v němém úžasu, někteří s rozpaky hraničícími s podrážděností, jiní už napůl zamilovaně.

Nepamatuju si, co jsme v první hodině probírali, ale tak nějak mlhavě jsem tušil, že jsem se alespoň jednou v životě ocitl na správném místě.

Její oblečení. Začněme odspoda. Nosila polobotky s dírkováním, v zimě černé, na podzim a na jaře hnědé, semišové. A punčochy nebo punčocháče; nohy Elizabeth Finchové nebyly nikdy vidět obnažené (a rozhodně si ji nikdo nedokázal představit v plavkách). Sukně jí sahaly těsně pod kolena (zdárně odolávala každoroční tyranii lemů). Ano, vypadalo to, že o svém zevnějšku rozhodla už před pěknými pár lety. Zatím se dal považovat za „stylový“. Za dalších deset let z něj mohl být „staromódní šunt“, nebo naopak „uznávaná klasika“. V létě plisovaná sukně, obvykle tmavomodrá, v zimě tvíd. Někdy zvolila tartanovou látku či kilt s velkým stříbrným spínacím špendlíkem (jistě pro něj existuje nějaký skotský výraz). Zjevně ráda utrácela za hedvábné nebo jemně bavlněné halenky, často pruhované, ale v žádném případě průsvitné. Občas ji zdobila brož, vždycky drobná a – jak se říká – diskrétní, ale přesto oslnivá. Náušnice nosila málokdy. (Měla vůbec propíchnuté lalůčky? Toť otázka.) Na levém malíčku se jí blyštil stříbrný prstýnek, o němž jsme předpokládali, že ho nezískala koupí ani darem, nýbrž zdědila. Její vlasy měly pískově šedivý nádech, pěkný tvar a konstantní délku. V duchu jsem si představoval pravidelné návštěvy u kadeřníka každých čtrnáct dní. Věřila zkrátka v rafinovanost – jak nám ostatně několikrát sama řekla. A rafinovanost, jak nám rovněž sdělila, se nevylučuje s pravdou.

Přestože nám studentům bylo osmadvacet až dvaačtyřicet, zpočátku jsme na ni reagovali, jako bychom se vrátili do školních let. Dumali jsme, odkud se vzala a jaký život vede v soukromí, zdali a proč se (jak nám bylo známo) opravdu nikdy nevdala a co asi tak dělá po večerech. Připraví si dokonalou omeletu s bylinkami, nalije si jednu jedinou sklenku vína (podnapilá Elizabeth Finchová? – to by byl svět vzhůru nohama) a přečte si poslední číslo Goethe Studies? Vidíte, jak snadné bylo zbloudit do světa fantazie, nebo dokonce satiry.

Kouřila celé ty roky, co jsem ji znal – a znovu: nekouřila, jako kouří ostatní. Někteří kuřáci si každou dávku nikotinu zjevně užívají, jiní jsou vlastním šlukováním tak trochu znechucení. Jedni kouření předvádějí jako svůj běžný životní styl, druzí otravně prohlašují, že si dávají „jen jednu dvě denně“, jako by svou závislost měli pod kontrolou. A jelikož všichni kuřáci lžou, „jedna dvě“ nakonec znamená „tři čtyři“, nebo i půlku krabičky. E. F. oproti tomu ke kouření nezaujímala jednoznačný postoj. Zkrátka a dobře kouřila, aniž by to vyžadovalo nějaké sáhodlouhé vysvětlování a přikrašlování. Cigarety nechávala dekantovat v želvovinovém pouzdře a nám nezbývalo než uzavírat sázky, kdo uhodne značku. Kouřila, jako by ke kouření byla dokonale lhostejná. Chápete, jak to myslím? A kdybyste měli tu odvahu se jí zeptat, určitě by nezačala s výmluvami. Ano – odpověděla by pravděpodobně –, jistěže jsem závislá. A samozřejmě vím, že mi to nedělá dobře a také že je to asociální. Ale ne, opravdu nepřestanu a ani nebudu počítat, kolik toho denně vykouřím. Takové starosti byly na jejím seznamu až někde úplně dole. A jelikož… tedy alespoň podle mé osobní dedukce, nebo spíš odhadu… jelikož se nebála smrti a měla za to, že dnešní doba život poněkud přeceňuje, vůbec ji ta otázka nezajímala. Neměla by tedy zajímat ani vás.

Pochopitelně ji trápily migrény.

V mých očích – nebo spíš v očích mé paměti, protože jenom tam ji vidím – před námi stojí nadpozemsky nehybná. Všechny ty tiky a triky přednášejících, které mají okouzlit, odvést pozornost nebo být známkou osobnosti, jí byly cizí. Nikdy nemáchala rukama, nikdy si prsty nesvírala bradu. Občas sice možná promítla obrázek, aby byl výklad názornější, ale většinou to vůbec nebylo třeba. Pozornost si sjednávala klidem a hlasem. Byl to hlas rozvážný, čirý a po všech těch letech kouření patřičně sytý. Nepatřila k učitelům, kteří studenty vnímají jen tehdy, když zrovna zvednou hlavu od poznámek, jelikož – jak už víte – při přednáškách žádné poznámky nepoužívala. Všechno si promyslela a zpracovala v hlavě předem. I tím si vynucovala naši pozornost a zmenšovala vzdálenost, která nás dělila.

Její vyjadřování bylo formální, větná stavba naprosto bezchybná – skoro bylo slyšet všechny čárky, středníky a tečky. Nezačala jedinou větu, aniž by věděla, jak a kdy ji ukončí, a přitom to nikdy neznělo jako namluvená kniha. Slovní zásobu čerpala ze stejného slovníku, jaký používala v psaném projevu i v běžné konverzaci. A přesto to nepůsobilo archaicky, naopak velmi živě. A snad aby pobavila samu sebe nebo nás překvapila, tu a tam s oblibou utrousila slovní obrat ve zcela odlišné tónině.

Jeden týden se například ve svém výkladu věnovala Zlaté legendě, což je středověká sbírka vyprávění o zázracích a mučednictví. Až příliš křiklavých zázracích a příliš poučném mučednictví. Za téma si zvolila svatou Voršilu.

„V duchu se prosím přeneste do roku 400 po Kristu, tedy do doby předtím, než se na našem území ustálila křesťanská nadvláda. Voršila byla britská princezna, dcera křesťanského krále Notha. Vyznačovala se moudrostí, svědomitostí, zbožností a počestností, což u podobných princezen představovalo běžnou mravní výbavu. Navíc byla krásná, což už je výbava poněkud problematická. Zamiloval se do ní princ Ethereus, syn krále Anglie, a požádal ji o ruku. To postavilo Voršilina otce před obrovské dilema, jelikož Anglové měli velkou moc, ale zároveň to byli modloslužebníci.

Z Voršily se stala nevěsta na prodej, jako se to předtím i potom přihodilo mnohým jiným, ale kromě toho, že byla moudrá, ctnostná a tak dále a tak podobně, byla i velmi vynalézavá. Přijmi nabídku syna velké mocnosti, navrhla svému otci. Připoj k tomu ale podmínku, která si vynutí určitý odklad. Požádej ho, aby tři roky milostivě posečkal; za tu dobu Voršila vykoná pouť do Říma, zatímco mladý Ethereus bude poučen o pravé víře a následně pokřtěn. Pro někoho by to mohla být ‚konečná‘, ne tak pro zamilovaného Etherea. Názory krále Anglie nikdo nezaznamenal.

Když se zpráva o Voršilině duchovním husarském kousku rozlétla, začaly se na její stranu houfně přidávat podobně smýšlející panny. A tady narážíme na textový oříšek. Jak mnozí jistě víte, Voršilu doprovázelo jedenáct tisíc panen; pokud jste byli v Benátkách, možná si vzpomenete na Carpacciův cyklus, který tento příběh zobrazuje. Takový zájezd je ale třeba zorganizovat a pan Thomas Cook se tehdy ještě nenarodil. Ten oříšek, o němž jsem se zmínila, se týká písmene M a toho, co tím písmenem původní písař vlastně mínil. Mělo znamenat mille, tedy ‚tisíc‘, nebo martyr, tedy ‚mučedník‘? Některým bude druhý výklad připadat věrohodnější. Voršila plus jedenáct panen-mučednic dává dohromady číslo dvanáct, což je rovněž počet apoštolů.

Přesto příběhu umožníme, aby se dál odvíjel v barevném širokoúhlém formátu, o jehož popularizaci se Carpaccio tak zasloužil. Z Británie vypluje jedenáct tisíc panen. Když dorazí do Kolína nad Rýnem, zjeví se Voršile anděl Páně a zvěstuje jí, že se má po návštěvě Říma i s doprovodem vrátit zase přes Kolín, kde získá svatou korunu mučednictví. Zpráva o takovém zakončení cesty se mezi jedenácti tisíci pannami rychle roznese a ty ji přivítají s neochvějným nadšením. V Británii se mezitím Ethereovi zjeví další všudypřítomný anděl Páně a nařídí mu, aby se i on se svou budoucí nevěstou setkal v Kolíně, kde ho rovněž čeká palma mučednictví.

Kdekoli se Voršila objevila, přitahovala k sobě stále víc přívrženkyň, byť celkový počet není zaznamenán. V Římě se k ženskému davu připojil sám papež, čímž na sebe přivolal pomluvy a vyloučení z papežské posloupnosti. A mezitím dva ničemní římští velitelé v obavách, že hysterický úspěch celé výpravy podnítí další šíření křesťanství, vše zaonačili tak, aby navracející se poutníky zmasakrovalo hunské vojsko. Dost se přitom hodilo, že Hunové právě v té době obléhali Kolín. S podobnými vypravěčskými náhodami a se zásahy andělů prostě musíme počítat – koneckonců tu nejde o román z 19. století. Na druhou stranu musím připustit, že pokud jde o náhody, romány z 19. století jsou jich přímo plné.

Jakmile tedy Voršila i s početným doprovodem dorazila do Kolína nad Rýnem, hunské vojsko opustilo obléhací stroje a pustilo se do vraždění více než jedenácti tisíc panen ‚s krutostí vlků vrhajících se na stádo ovcí‘ (což už v roce 400 po Kristu byla banální fráze).“

V tu chvíli se Elizabeth Finchová odmlčela a pohledem propátrala třídu, načež položila otázku: „Jak to celé máme chápat?“ Do naprostého ticha si pak odpověděla: „Podle mého mínění jako vynucenou sebevraždu čili jak se dnes říká, ‚ sebevraždu policistou‘.“

Elizabeth Finchová nebyla ani v nejmenším veřejně známou osobou. Když si ji vygooglujete, výsledky budou mizivé. Kdybych ji měl charakterizovat profesně, asi bych o ní prohlásil, že byla intelektuál na volné noze. To může znít jako eufemismus, nebo dokonce truismus, ale než se vědění oficiálně zabydlelo na akademické půdě, žili na světě vrcholně inteligentní muži i ženy, kteří se svým zájmům věnovali v soukromí. Většinou pochopitelně měli dost peněz. Někteří se vyznačovali výstředností, pár z nich i vyloženou nepříčetností. Peníze jim ale umožňovaly cestovat, kam bylo třeba, a zkoumat, co bylo třeba, aniž by na ně kdokoli tlačil, že mají publikovat, překonávat výkony kolegů nebo se zavděčit šéfům kateder.

O finanční situaci Elizabeth Finchové jsem neměl sebemenší tušení. Předpokládal jsem, že čerpá z rodinného bohatství nebo dědictví. Vlastnila byt v západním Londýně, kam jsem v životě nevkročil, a zdálo se, že žije skromně. Mám za to, že si výuku zařídila tak, aby jí zbyl čas na soukromé, svobodné bádání. Vydala dvě knihy: Výbušné ženy o londýnských anarchistkách v letech 1890–1910 a Naše nezbytné mýty o nacionalismu, náboženství a rodině. Obě byly poměrně krátké a ani jedna se už neobjevovala v nabídce knihkupectví. Intelektuál na volné noze, jehož knihy jsou nedostupné, se může jevit jako směšná figurka – na rozdíl od zástupů nudných pitomců s definitivou, kteří by udělali nejlíp, kdyby mlčeli.

Pár jejích studentů se následně prosadilo a s uznáním se o ní zmiňuje několik knih ke středověkým dějinám a ženskému myšlení. Ale ten, kdo ji neznal, o ní nevěděl, což může znít jako samozřejmost a banalita – jenže v dnešním digitálním prostředí začala slova „přátelé“ a „sledující“ získávat jiný, rozředěný význam. Mnozí lidé o sobě vzájemně vědí, aniž by se znali, a tato povrchnost jim vůbec nevadí.

Může vám připadat, že jsem staromódní (i když o mě osobně tu nejde). A stejně staromódní, ne-li ještě staromódnější, vám může připadat i Elizabeth Finchová. Pokud taková opravdu byla, rozhodně se to neprojevovalo běžným způsobem, totiž že by reprezentovala předchozí generace, jejíž pravdy dnes už zjevně pobledly a uvadly. Jak to jenom vyjádřit? Nesoustředila se na pravdy předchozích generací, nýbrž na pravdy předchozích epoch, které udržovala při životě, zatímco ostatní se jich dávno zřekli. A rozhodně tím nemyslím, že byla kupříkladu „staromódně konzervativní“, „liberální“ či „socialistka“. V mnoha ohledech se své době vymykala. „Nenechte se napálit časem,“ radila nám jednou. „A nemyslete si, že dějiny – zvlášť dějiny myšlení – jsou lineární.“ Byla myšlenkově velkorysá a nezávislá a byla to Evropanka. Jenže při psaní těchto slov se zarazím, jelikož mi v hlavě zní to, co nás učila: „A pamatujte si, že když v románu, natož v životopise či historické knize narazíte na jakoukoli postavu zúženou a vypulírovanou do tří atributů, nikdy takovému popisu nevěřte.“ Tohle základní pravidlo jsem se vždycky snažil dodržet.

Účastníci kurzu se postupně zabydleli ve skupinkách a partičkách podle obvyklého klíče, odvozeného z náhody i záměru. Některé souvisely s volbou nápoje, který se pil po hodině – pivo; víno; pivo nebo víno nebo jakákoli jiná tekutina; ovocný džus; ničeho ani kapka. Moji skupinku, která s naprostou lehkostí střídala pivo a víno, tvořil Neil (to jsem já), Anna (Holanďanka, tudíž často pobouřená anglickou lehkovážností), Geoff (provokatér), Linda (citově labilní, ať šlo o studium, nebo o reálný život) a Stevie (územní plánovač, který „chtěl něco víc“). Mimo jiné nás paradoxně spojovalo to, že jsme se zřídkakdy na čemkoli shodli – tedy kromě tvrzení, že každá vláda, která se dostane k moci, je naprosto k ničemu, že Bůh téměř jistě neexistuje, že si je třeba užívat života a že slaných tyčinek v šustivých obalech nikdy není dost. Všechno se to odehrávalo v době před notebooky ve školách a sociálními sítěmi mimo ně, kdy se zprávy šířily pomocí novin a znalosti pomocí knih. Byla ta doba jednodušší, nebo nudnější? Obojí, nebo ani jedno?

„Monoteismus,“ spustila Elizabeth Finchová. „Monomanie. Monogamie. Monotónnost. Touhle předponou rozhodně nic dobrého nezačíná.“ Chvíle ticha. „Monogram – znak marnivosti. Monokl taktéž. Monokultura – předzvěst zániku evropského venkova. Jsem ochotna uznat užitečnost slova monorail, které označuje jednokolejku. A existuje celá řada neutrálních vědeckých pojmů, které také vezmu ochotně na milost. Ale kdekoli se ta předpona vztahuje k lidským záležitostem… Monolingvní – znak do sebe uzavřené země trpící sebeklamem. Monokiny – etymologie stejně nejapná jako ten oděv. Monopoly – a nemyslím tím stolní hru –, jsou vždycky pohroma. Stačí jim dopřát trochu času. Monorchie je nežádoucí stav, hodný politování. Někdo nějaký dotaz?“

Znepokojeně se ozvala Linda, která často trpěla tím, co svérázně nazývala „srdečními problémy“: „Co máte proti monogamii? Copak v ní nechce žít většina lidí? Copak o tom nesní?“

„Na sny pozor,“ odvětila Elizabeth Finchová. „A obecně pozor na všechno, po čem lidé většinou touží.“ Na chvíli se zarazila, téměř nezřetelně se na Lindu usmála, načež skrze ni promluvila i ke všem ostatním studentům. „Vynucená monogamie je totéž co vynucené štěstí, které je, jak víme, naprosto vyloučené. Může se zdát, že nevynucená monogamie možná je a že monogamie založená na milostném vztahu je přímo žádoucí. Jenže ta první se obvykle zhroutí a promění ve verzi vynucené monogamie, kdežto ta druhá často vede k posedlosti a hysterii, čímž se blíží monomanii. Vždycky musíme rozlišovat mezi sdílenou monomanií a vzájemnou vášní.“

Všichni jsme to zamlkle vstřebávali. Většina z nás měla průměrné sexuální a milostné zkušenosti své generace; podle generace předchozí jich bylo až příliš, z hlediska té nastupující, která se naléhavě hlásila o pozornost, trapně málo. Taky se nám honilo hlavou, do jaké míry se její slova zakládají na osobní zkušenosti, ale nikdo z nás se neodvážil zeptat.

Linda, to se muselo uznat, se nenechala jen tak odbýt: „Takže vy tvrdíte, že je všechno beznadějné?“

„Jak to formuloval duchaplný pan Sondheim?“ opáčila Elizabeth Finchová, načež téměř zanotovala: „‚V jednom to neklape, / dva jsou jen šeď, / ve třech jsi v bezpečí, / vesel hned teď.‘ I tak se na to dá dívat.“

„Ale souhlasíte s tím, nebo se jen vyhýbáte otázce?“

„Ne, jen vám nabízím další alternativy.“

„Takže chcete tvrdit, že když Ethereus vyrazil do Kolína nad Rýnem, udělal chybu?“ Linda, jak nám začínalo být zřejmé, brala kurz velmi osobně, což se týkalo i hodin středověkého náboženství.

„Neudělal chybu. Všichni usilujeme o to, co pro sebe považujeme za nejlepší, i kdyby – a někdy dokonce obzvlášť kdyby – nás to mělo zahubit. V okamžiku, kdy toho dosáhneme nebo nedosáhneme, už stejně zpravidla bývá pozdě.“

„To nám teda moc nepomůže,“ zakňourala Linda s jistou urputností.

„Nezaměstnali mě tu proto, abych vám pomáhala,“ prohlásila Elizabeth Finchová sice neústupně, ale nikoli káravě. „Jsem tady, abych asistovala u vašeho uvažování, u vaší argumentace, u rozvoje vašeho vlastního myšlení.“ Na chvíli se odmlčela. „Ptáte se mě na Etherea, tak se nad jeho případem zamysleme. Zaslíbil se Voršile a přijal její podmínky: zatímco ona podnikne pouť do Říma, on bude studovat křesťanské písemnosti, nechá se přesvědčit o jejich pravdě a přijme křest, čímž přijme její víru. O tom, jak moc to asi rozzuřilo jejího otce, krále Anglie a nechvalně známého pohana, se nikde nedočteme. Tak či tak se Ethereovi zjevil anděl Páně a nakázal mu, aby se s Voršilou sešel v Kolíně, kde společně podstoupí slavnou a mučednickou smrt.

Co si o tom všem máme myslet? Na citové rovině to můžeme považovat za opravdu extrémní, až fanatický příklad romantické lásky. Z jiného úhlu můžeme zahlédnout i jistý wagnerovský aspekt. Na teologické rovině lze v jeho chování spatřovat poměrně neurvalé předbíhání ve frontě. Rovněž musíme vzít v úvahu, že na mladého muže má vynucená cudnost jistě určitý vliv – stejně jako na mladou ženu. Může se to projevovat různými typy morbidního chování. Byla snad Voršile a Ethereovi, kteří si dali slib už před třemi lety, dopřána svatební noc, ještě než sklonili šíje před teutonskými meči a nastavili hruď a ňadra kopím a šípům? Nezbývá než o tom pochybovat, neboť manželské radovánky by jejich názor možná změnily.“

Když jsme se po hodině usadili ve studentském baru, někteří si okamžitě objednali něco tvrdšího.

Studoval jsem herectví a přes ně jsem se seznámil se svou první ženou Joannou. Oba jsme oplývali stejně nevyzrálým a zároveň neochvějným optimismem – tedy alespoň prvních pár let. Dostával jsem štěky v televizi a namlouval komentáře k filmům. Společně jsme psali scénáře a házeli je do vichru světa. Do našeho repertoáru patřila i společná vystoupení na výletních lodích: humor, žvanění, trocha toho zpěvu a tance. Mým nejstálejším zdrojem příjmů byla role mírně zlověstného barmana v jednom nekonečném televizním seriálu (ne, nemyslím ten slavný). Ještě roky poté na mě často různí lidé doráželi: „Vy vypadáte úplně jako barman Freddy z toho… jak se to jmenovalo? NW 12?“ Nikdy jsem je neopravil, že to bylo SE 15. Jen jsem se usmál a odmítavě poznamenal: „To je ale vážně zvláštní. Už mi to pár lidí říkalo.“

Když štěky došly, pracoval jsem v pohostinství. To jest roznášel jsem jídlo. Jelikož jsem ale měl patřičné vystupování – nebo ho alespoň dokázal předstírat –, povýšil jsem ke vchodu a uváděl hosty. Postupně jsem přestával „odpočívat mezi rolemi“ a nakonec jsem herectví opustil úplně. Znal jsem pár dodavatelů potravin, a tak jsme se s Joannou rozhodli žít na venkově. Pěstoval jsem houby a později i hydroponická rajčata. Naše dcera Hannah už s dětskou pýchou nevykřikovala „Můj táta je v telce“, ale statečně se pokoušela vložit stejný elán do věty „Můj táta pěstuje houby“. Joanna, která byla v herecké branži přece jen úspěšnější, došla k názoru, že by pro její kariéru bylo lepší, kdyby bydlela v Londýně. A kdybych tam nebydlel já. Tím to tedy skončilo. Ano, i dneska ji můžete vidět v telce. Často hraje v takovém tom… ale to je fuk.

Když jsem Elizabeth Finchové přiznal, že jsem býval hercem, usmála se: „Ach, herectví – dokonalý příklad umělosti vytvářející autentičnost.“ Měl jsem z toho radost – dokonce jsem to vnímal jako ocenění.

E. F., jak jsme jí mezi sebou říkali, stála před námi, kabelku jako obvykle položenou na řečnickém pultíku. „Přibližně se spokojte s přibližným štěstím. Jediné, co je v životě zcela jasné a nepochybné, je pocit neštěstí,“ prohlásila a mlčky čekala. Zůstali jsme na to sami. Kdo si troufne promluvit první?

Všimněte si, že autora citátu neuvedla. Z její strany to byl záměr – fígl, který nás měl přimět k samostatnému uvažování. Kdyby zdroj prozradila, začali bychom přemýšlet, co o životě a díle citované osoby víme, a vybavovali si obecně přijímané názory. Podle toho bychom se pak před citátem s úctou sklonili, nebo učinili pravý opak.

A tak jsme vedli debatu, v níž jsme stále ještě mladistvou naději stavěli proti zralé skepsi (tak jsme to alespoň vnímali), až se nakonec rozhodla, že svůj zdroj prozradí.

„Goethe – jenž prožil plný a zajímavý život, v jaký může málokdo doufat – prohlásil na smrtelné posteli (bylo mu dvaaosmdesát), že se v životě cítil šťastný jen čtvrt hodiny.“ Nedá se doslova říct, že pozvedla obočí – tento mimický výraz jí nebyl vlastní –, ale pozvedla ho na nás takříkajíc metaforicky, či dokonce morálně. A tak jsme to jako třída vzali na vědomí a pustili se do diskuze, jestli je intelektuální velikán – nebo i menší jedinec – nutně odsouzen k tomu, aby se cítil nešťastný a jestli se podobné výroky (které nám připadaly zjevně nepravdivé) na smrtelné posteli pronášejí proto, že už dotyčnému selhává paměť, nebo takový důležitý životní aspekt zkrátka zlehčuje, aby pak s větší ochotou umíral. Linda, která se nikdy nebála říct to, co nám ostatním připadalo naivní nebo přímo trapné, v tu chvíli prohlásila:

„Goethe možná nikdy nenašel tu pravou.“

Stát před námi jiný přednášející, asi se bez skrupulí začneme hihňat. Ale E. F., třebaže byla ve vlastním uvažování naprosto precizní, nikdy neodmítla žádný nabízený návrh či nápad, ať už byl sebevíc nedostatečný, sentimentální, nebo zoufale autobiografický. Naše drobné, nicotné myšlenky naopak proměňovala v cosi plnějšího a zajímavějšího.

„Nejen v tomto kurzu, ale i mimo něj – v našich bouřlivých životech, plných utrpení –, musíme jistě brát v potaz prvek náhody. Opravdu důkladně známe jen velmi málo lidí. Vášeň nás může příšerně klamat. Stejně tak nás může klamat i rozum. Naše genetické dědictví nás může ochromovat. Totéž mohou způsobit dřívější životní události. Následnou posttraumatickou stresovou poruchou netrpí jen vojáci, kteří zažili válku. Často jde o nevyhnutelný důsledek zdánlivě všední a přízemní existence.“

Linda nedokázala potlačit lehký výraz sebeuspokojení.

Nemůžu pochopitelně odpřisáhnout, že to E. F. vyjádřila přesně těmito slovy. Mám ale vyvinutý cit pro hlas a doufám, že moje rekonstrukce jejího vyjadřování nezní jako parodie. Jí, jejím slovům a tomu, jak je pronášela, jsem nejspíš věnoval větší pozornost než komukoli jinému ve svém životě, předtím nebo potom. Snad s výjimkou počátku svých dvou manželství. Jenže jak nás E. F. právě informovala, „vášeň nás může příšerně klamat“.

Jelikož probírala „život srdce“ tak nenuceně a činila z něj přirozenou součást kurzu nazvaného „Kultura a civilizace“, stala se v prvních týdnech terčem posměchu. Kluci jsou holt kluci (i když jde o třicetileté muže), a tak se šířila šuškanda a výbuchy smíchu.

„Víte, co se stalo? Vysypala se jí kabelka a vypadla z ní bondovka.“

„Minulej tejden jsem viděl, jak ji nabírá nějakej sporťák. Byl to jaguár a řídila ho ženská!“

„Včera jsem si s Lízou trochu vyrazil a moc si to užila. Dali jsme si pár drinků, něco rychlýho na zub a potom rovnou do klubu, kde se ukázalo, že je to fakt sexy tanečnice. Pak jsme šli k ní, ona vytáhla svoji zásobičku a ubalila nám pár jointů. No a potom…“ – načež se na tváři kluka (tedy muže) objeví samolibý úšklebek – „no a potom… ne, pardon, o tom džentlmen nemluví.“ Jak si asi dokážete představit, vyskytly se i jiné, baroknější verze, v nichž džentlmeni naopak mluvili poměrně dost.

Takové reakce pocházely od těch, kteří si s jejím klidem a vyrovnaností nevěděli rady a zároveň je znepokojovala její autorita. Jejich fantazírování bylo možná pomýlené, ale cosi smyslného z Elizabeth Finchové vyzařovalo. Třebaže ne „tady a teď“, ale spíš jako určitá možnost. A když jsem se nechal unášet představami, dokázala si moje mysl kupříkladu promítnout obraz E. F. ve spacím kupé vagónu první třídy, který projíždí potemnělou krajinou. Stojí u okna v hedvábném pyžamu a típá poslední cigaretu, zatímco její záhadný a v té chvíli neidentifikovatelný společník na horním lehátku vydává nosem jemné pisklavé zvuky. Venku pod ubývajícím měsícem možná rozeznává svažující se francouzské vinice či matný třpyt italského jezera.

Podobné fantazírování samozřejmě necharakterizuje dotyčnou osobu, ale spíš ty, kdo se takovým představám oddávají. Předpokládali u ní buď jakousi oslnivou minulost, nebo imaginární přítomnost, v níž hledá náhradu za život, který ve skutečnosti žije. Dále byli přesvědčeni, že stejně jako všichni ostatní nějak strádá a je s něčím nespokojená. To ale nebyla pravda. Ta Elizabeth Finchová, která stála před námi, byla hotovým člověkem, souhrnem toho, co sama vytvořila, co jí pomohli vytvořit jiní a co jí poskytl svět, a to nejen ve svých současných projevech, ale i svou dlouhou historií. Postupem času jsme to pochopili a odvrhli své neobratné úvahy jako předčasné, plané reakce na její jedinečnost. A ona si nás bez sebemenšího zjevného úsilí všechny podmanila. Ne, to není ten správný výraz – zasahovalo to do větší hloubky. Pouhým příkladem nás zavázala k tomu, abychom v sobě hledali a nalézali střed vážnosti.

Linda si za mnou přišla pro radu. Něco takového se mi rozhodně nestává často – zjevně nejsem ten správný psycholog a rádce. A jak se ukázalo, chtěla poradit, jestli má o radu požádat E. F. Zcela záměrně jsem se jí na nic nevyptával, jelikož u Lindy nepochybně šlo o nějaké citové drama. Navíc jsem se domníval, že obracet se na E. F. není dobrý nápad. Ve třídě byla možná ochotná debatovat o Goethově milostném životě, ale to neznamená, že bude schopná či ochotná dávat studentům rady mimo přednáškovou místnost (nebo že jí to fakulta dovolí). Brzy jsem si však uvědomil, že Linda o mé připomínky vlastně nestojí. Tedy stála o ně, pokud se shodovaly s tím, co už se předem rozhodla udělat. Někteří lidé jsou zkrátka takoví – možná dokonce většina lidí. A tak jsem své stanovisko změnil a záměr jí schválil, aby jí bylo lehčeji u srdce.

Za pár dní sedím sám ve studentském baru, když najednou vejde a sedne si ke stolu proti mně.

„E. F. byla přímo úžasná,“ spustila už se slzami v očích. „Vyprávěla jsem jí o svých srdečních problémech a ona pro mě měla velké pochopení. Natáhla ruku a takhle ji položila na stůl blízko mě,“ sdělila mi Linda a se svou dlaní udělala totéž. „Potom mi řekla, že nic než lásku nemáme a na ničem jiném už nezáleží.“ A pak propukla v pláč (tedy Linda).

Table of Contents

I