ŘEZNÍK A STŘÍZLÍK

Alaina Urquhart

ŘEZNÍK A STŘÍZLÍK

KALIBR

Přeložil Jan Balek

THE BUTCHER AND THE WREN

Copyright © 2022 by Perimortem LLC.

All rights reserved.

Translation © Jan Balek, 2023

ISBN 978-80-242-9203-8

Obsah

- ČÁST PRVNÍ

- kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- ČÁST DRUHÁ

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Poděkování

Postavy a události v této knize jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost se skutečnými lidmi,

ať už mrtvými, či žijícími,

je čistě náhodná a nebyla autorkou

jakkoli zamýšlena.

Mámě a tátovi, po kterých nevyžaduju,

aby tuhle knihu četli.

Buďte si jistí, že události této knihy jste nijak neinspirovali (jen si to představte),

ale určitě jste inspirovali samotný proces psaní.

Máte zvláštní dítě

a nějak jste věděli, co s ním dělat.

Nikdy mě to nepřestane udivovat.

Johnovi, který mi dodává sebedůvěru k tvorbě.

S každým dalším rokem tě zbožňuji víc a víc.

Nikdy nepřestaň zpívat R&B balady

v nevhodných situacích.

Mým třem úžasným dětem, které píší lepší knihy

a mají lepší vlasy, než kdy budu mít já.

Tuhle knížku číst nesmíte.

Ihned ji odložte.

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1

Jeremy slyší tlumený křik linoucí se ventilací. Slyší ho, ale nereaguje. Jeho rutina před spaním je nezbytná. Jednotvárné, každodenní úkony, jimž se věnuje, ho činí víc sebou samým. Prostý akt otočení starobylým vodovodním kohoutkem nad zabudovaným umyvadlem ho uklidňuje a dovoluje mu soustředit se. Jeho večer většinou končí tím, že se postaví před zrcadlo. Zrovna se osprchoval a za normálních okolností by následovalo klidné hladké oholení. Rád ulehá do postele s čistým tělem i myslí. Dává si záležet, aby se tyto přípravy odehrávaly jistojistě každý večer, nehledě na vnější rozptýlení.

Dnes večer ho od jeho rutiny vyruší obzvlášť hlasitý výkřik. Upřeně se dívá do zrcadla a vnímá, jak vztek pohlcuje všechny jeho smysly. Cítí, že se ten vztek šíří jako agresivní infekce. Kvůli téměř až rytmickému křiku přicházejícímu ze sklepa nemůže myslet. Hlasité zvuky nenávidí celý život. Kdykoli ho jako dítě obklopil hluk přeplněných míst, měl pocit, že se prostor kolem něj stahuje a drtí ho jako svěrák. Teď jediné, co touží slyšet, je halas vodnatých bažin. Jejich přírodní symfonie ho uklidňuje jako vyhřátá postel. Příroda vždycky vytvářela ten nejlepší hudební podkres.

Snaží se křik nevnímat. Tenhle rituál je posvátný. Povzdychne si, vrátí pramínek blonďatých vlasů, který mu sklouzl do čela, zpět na místo a zapne rádio vedle umyvadla. Jediná další chvíle, kdy ve zvucích nachází útěchu, je při poslechu hudby. Zatímco se připravuje na úlevu, z repráčků zavříská „Hotline Bing“ od Drakea a on přístroj okamžitě vypíná. Občas má pocit, že se narodil do špatné doby.

Pomalu ze sebe smývá krev a špínu, co mu zaschla na rukou, a snaží se nevnímat tlumené bolestné sténání, které proniká ventilací vytápění. Důkladně si v zrcadle prohlédne svůj obličej. Má pocit, že se mu každý rok lehce pozvednou lícní kosti a tím se zvýrazní. Je to zvlášť uspokojivý dar, který je kažým rokem znatelnější, a vnímá ho jako požehnání. Hodně dobře vychovaných lidí obdivuje jeho krásně tvarovanou lebku. Velká část z nich ani nechápe, jak primitivně zlověstná tato konkrétní fixace je. Většina lidí si nedovolí ani připustit toho barbara uvnitř vlastní psýché, vytvořeného jejich předky před miliony let z často brutální potřeby přežít. Jsou to rysy, jež evoluce považovala za praktické. Lidé jsou příliš hloupí, aby chápali, že jejich vlastní preference naznačují genom, jehož kořeny vyrůstají z brutality.

Nevypadá jako někdo, kdo by holdoval špatnostem. Vypadá neškodně, někdy až spořádaně. Proto to všechno funguje. Existuje rostlina jménem Amorphophallus titanum, zmijovec titánský, lidově známá jako „hřbitovní květ“. Je to velká krásná rostlina bez jakéhokoli náznaku, že by měla být nebezpečná. Přesto ale přibližně každých deset let, když vykvete, začne produkovat odér připomínající hnijící maso. Rostlina navzdory tomu přežívá. A daří se jí. On sám se od hřbitovního květu tak moc neliší. Lidi to k této rostlině přitahuje a navzdory svým zvláštnostem si vypěstovala slušné množství obdivovatelů.

Zítra je čtvrtek. Čtvrtky jsou pro něj pátky, ale vážně nesnáší, když to lidé takhle podávají. Bez ohledu na tu frázi si užíval luxusu volného pátku už od svého druhého ročníku na Tulanské lékařské univerzitě. Pátky jsou pro něj začátkem víkendu, přestože musí absolvovat několik úmorných přednášek. Většinu práce odvádí o víkendech. Na tento víkend se teď až nezvykle těší díky tomu, co připravil pro své stávající hosty. Ovšem uskutečnění těchto plánů v jejich plném rozsahu závisí na jeho schopnosti přidat do této skupiny ještě jednoho člověka.

Přidá se k nim Emily. Od jejich prvního seznámení v biologické laboratoři už uběhlo několik týdnů analýz, a teď si byl jistý, že jeho choutky obohatí výzvou. Emily několikrát týdně běhá a do těla si necpe žádné hnusy, takže nejspíš bude mít výdrž. Žije se dvěma spolubydlícími v Ponchatoule, kde si společně mimo kampus pronajímají velký starý dům. Kromě ochoty odhalit o sobě svému novému partnerovi na laborky až příliš, je schopná, samostatná a inteligentní, což jí během hry dobře poslouží. Za něco by mohl stát i zbytek její skupiny, ale on předpokládá, že po delším pobytu u něj doma aktivity plánované na víkend už úplně nezvládnou.

Jeho další dva hosté, kteří dorazili minulou neděli večer, už zažili nějaké to šťouchání a dloubání. U Buchanana s nimi zvládl navázat kontakt bez předchozích příprav. Běžně si dává načas, aby poznal své potenciální hosty, tak jako s Emily, ale tihle dva mu prostě padli do náruče. Je to, jako by ho vesmír žádal, aby ho zbavil odpadu. A on samozřejmě uposlechl.

Katie a Matt jsou žalostně tuctoví. Chybí jim jakýkoli náznak jedinečné myšlenky a až příliš nadšeně následovali pěkné rysy jeho tváře k němu domů pouze na základě příslibu drog. Katie a Matt už vědí, že jejich rozhodnutí nebylo správné. Opět zaslechne, jak ventilací proniká další trýznivý vzlyk, a uvědomuje si, že mu dochází trpělivost.

Nechává svého večerního rituálu a spěchá dolů po schodech do sklepa, kde jsou jeho hosté ubytovaní. Okamžitě slyší, jak Katiin tichý nářek přešel ve vyděšené zakňučení, a když se k ní blíží, její drobná postava se viditelně odtahuje.

„Musíš si být vědoma faktu, že nejsi u sebe doma,“ řekne a podívá se přímo do jejích bahnitě zbarvených očí.

Je beznadějně nepozoruhodná. Hnědé vlasy bez života se jí starou krví přilepily ke krku jako improvizovaným lepidlem. Její vzhled je naprosto fádní, přestože se to zoufale snaží schovat. Její zuby čímsi připomínají myš, což by se dalo považovat za roztomilé, kdyby nebyla tak nepředstavitelně pitomá. Když k ní v baru přistoupil, zrovna zasypávala Matta historkami z doby, kdy na střední škole dělala roztleskávačku – ubohé pohádky, které vzhledem k její stávající formě vypadají přitažené za vlasy. Upraví pouta, jež ji drží na židli, a zkontroluje, že jí pytlík s výživou řádně hydratuje systém. Na hadičce nejsou žádné přehyby a sáček je už téměř prázdný.

„Matt je vychovaný. Katie, buď víc jako Matt.“ Široce se na ni usměje a ukáže na Mattovo tiché bezvládné tělo sesuté na židli vedle ní.

Oba vědí, že omdlel během Jeremyho předchozí návštěvy, pravděpodobně v důsledku šoku. Katie začne hlasitě plakat a on protočí oči v sloup. Zkouší jeho dobrosrdečnost a Jeremy začíná být čím dál víc znechucený jejím zoufalstvím. V tichosti se postaví do tmy vedle ní a zmáčkne tlačítko „play“ na přenosném reproduktoru mezi dvěma židlemi. Místnost vyplní tóny „A Girl Like You“ od Edwyna Collinse.

„Jo, to je lepší.“

Vlní se do rytmu hudby a Katie dostává příležitost, aby se dala dohromady.

Ke konci prvního refrénu začne Katie kvílet. Jeremy bez váhání zvedne kleště ležící za její židlí a jedním svižným pohybem jí čistě vyrve nezdravě růžový nehet z palce. Přitáhne si její řvoucí tvář ke své.

„Vydáš ještě hlásku a začnu ti vytrhávat zuby. Rozumělas?“ zahrozí.

Ona zvládne jenom kývnout a on mrští kleště do kouta. Jedním okem na ni mrkne a odejde po schodech nahoru.

Když vyrůstal, nepoznal moc slitování. Když vyrůstal, nepoznal tak nějak nic. Jeho otec byl tvrdý chlap, ale byl férový a doma očekával od své ženy i syna jistou úroveň podřízenosti. Když ho Jeremy zastihl ve správnou chvíli, naučil se díky jeho pečlivým instrukcím dlouhodobě prospěšné dovednosti a lekce. Jako letecký mechanik Jeremyho otec udržoval v chodu různé části leteckého vybavení. Přestože neměl oficiální vzdělání, byl Jeremy vždy pyšný, že jeho otec pracuje s letadly, a dychtil po sebemenším nahlédnutí do jednoho z nejdůležitějších vynálezů lidstva. Ve špatnou chvíli se ale místo toho setkal s krutým ponižováním.

Navzdory výbušnosti svého otce se Jeremy na jeho návraty z práce těšil. Doma toho spolu moc nedělali, ale právě toho si vážil. Poté co strávil celý den se svou matkou, si vychutnával příjemné ticho vznášející se mezi ním a otcem, zatímco před spaním sledovali televizi. Jeho dny byly z většiny vyplněné silnou dávkou zanedbávání okořeněnou několika příliš pozornými okamžiky ze strany jeho matky, jako by nedokázala regulovat své emoce. Vždy jí bylo až příliš nebo moc málo.

Jeremyho odjakživa zajímaly knihy, jelikož mu skýtaly krátký oddych od nepředvídatelných vrtochů jeho rodičů. Když mu bylo sedm let, stále nebyl zapsaný ve škole. Přestože se o něj matka příliš nestarala, brala ho každých pár dní do knihovny na St. Charles Avenue. Vždy chodili ve všední dny, když jeho otec pracoval. Jeremy tou dobou nechápal, že jeho matka tahá své jediné dítě do knihovny, aby tam mohla pokračovat v románku s jedním z knihovníků, ale osvojil si tam jisté lekce v klamání lidí, jež tyto výlety nabízely. Rychle pochopil, že nemá otci říkat, že ho matka nechává o samotě procházet sloupořadím knih, zatímco se ona s panem Carrawayem odebere do jedné zadní místnosti. Důležitější bylo, že se naučil krást.

Knihy si domů nosil v kabátu nebo v batohu, protože se nikdy nespoléhal na to, že by si je matka vypůjčila. Jeremy si je teď docela jistý, že to zaměstnanci z lítosti prostě přehlíželi, ale tehdy si připadal, jako by každý týden prováděl velkou bankovní loupež.

Sem tam se s ním paní Knoxová, jedna z knihovnic, pokusila promluvit. Jednou si dovolila zeptat se ho přímo, jestli je doma vše v pořádku, a její hlas se třásl znepokojením. Neodpověděl a namísto toho ji požádal o knihu o lobotomiích. Nedávno ho uchvátila tato archaická lékařská procedura a její nejvýraznější propagátor, doktor Walter Freeman. O víkendu sledoval jeho otec reprízu epizody ze seriálu Frontline s názvem „Choré mysli“. Byl to brutální vhled do systému psychiatrické péče a zdůrazňoval metodu léčení pacientů s různou diagnózou, především schizofrenií, pomocí lobotomie, tedy odstranění určitého obvodu nebo sítě obvodů v mozku, jež měly být zodpovědné za pacientovo nestandardní chování.

Nejvíc ho zaujala prefrontální lobotomie doktora Freemana. „Lobotomie cepínem“ byla nesmírně podnětná přezdívka. Vyvolávala představy naprosto asepticky čistého chirurga se zvrácenou touhou probádat nemocnou mysl. Později v roce 1992, když slyšel, jak tento termín média nepřesně používala pro popsání metody, s níž si sériový vrah Jeffrey Dahmer podmaňoval své oběti, znechutilo ho to. Dahmer byl tak přihlouplý, až si myslel, že by mohl vytvořit své vlastní zombie vstříknutím čisticích prostředků a kyselin přímo do mozku oběti. Byl to imbecil. Nazývat to, co dělal, „lobotomií“, je jako nazývat to, co dělal Ted Bundy, „randěním“. Jeremy skoro slyšel, jak se doktor Freeman otáčí v hrobě.

Jeremy byl dítětem lačným po znalostech. A jelikož byl chronicky deprivovaný, sytil svou touhu experimenty. Jedna z rad jeho otce mu už roky pravidelně zněla v mysli.

„Chceš se něco o něčem dozvědět, mladej? Tak to musíš otevřít.“

KAPITOLA 2

Louisianský vzduch je takový neproniknutelný a těžký, dokonce i v tuto hodinu. Když soudní lékařka doktorka Wren Mullerová vylézá ze svého auta, pořád ještě rozespale mžourá do dusné noci. S nechutí se podívá na hodinky. Pomyslí si, jak skvělé by bylo, kdyby zločinci alespoň na pár měsíců přestali páchat kriminální činnost ve dvě ráno.

Přechází přes jakousi hustou a promáčenou vegetaci a balancuje na odhalených kořenech vzrostlého holého cypřiše. Připadá jí, že ji rýhy v kůře stromu chtějí vtáhnout dovnitř jako pracky nějaké starodávné příšery z bažin, jež se tak často objevují ve zdejších báchorkách. Zastaví se a čeká, než její oči přivyknou umělému osvětlení před ní. Baterky tří policistů míří na cosi dole na břehu. Světelné paprsky pronikají temnotou a vše okolo zahalují do ještě hlubší tmy. Tenhle kontrast je vítaný. Lépe se potom na osvětlenou scénu soustředí.

Polonahé tělo mrtvé ženy je částečně skryté ve vydatné vrstvě vysoké trávy ohraničující vodní plochu. Její hlava a ramena jsou zcela ponořené v černé kalné vodě. Zbytek těla je stočený v trávě hrudí vzhůru. Žena je vysoká, průměrné váhy. Když se Wren ohlédne přes rameno, vidí, že za ní jdou zástupci koronera s nosítky. Dokonce i takhle ve třech bude poměrně obtížné dostat tělo z neúprosné bažiny.

Jsou to jen dva týdny, co vyšetřovatelé nalezli tělo jiné mladé ženy, barmanky z Twelve Mile Limit. Našli ji obličejem zanořenou v tůni a nasáklou odporně smradlavou vodou z bažin. Zatímco Wren zkoumá okolí, nemůže si nevšimnout společných prvků obou případů, a přestože se jí v hlavě okamžitě rozblikají varovné kontrolky, podaří se jí je nevnímat. Vždy k tělu přichází bez předsudků nebo očekávání. Ale i když se soustředí pouze na tuto konkrétní oběť beze jména, v hlavě si poznamená, že by se měla poohlédnout po ukrytých stopách, které tu zanechal vrah. Když před dvěma týdny nalezli oběť předchozí vraždy, našli v jejím hrdle několik zmačkaných listů z nějaké knihy. Byly rozmáčené a sotva čitelné, ale jedna ze stránek s nápisem Kapitola 7 byla skoro netknutá.

Opatrně se přibližuje k nové oběti. Oběti beze jména nejspíš chybí tričko. Na sobě má jen špinavé džínové šortky a modrou podprsenku. Přes celé břicho jí vede velká řezná rána. Skoro jako by ji pachatel něčím tupým vykuchal. Wren si nemůže pomoct a musí přemýšlet nad tím, jak hlasité tu musely být zvuky cikád. Zatímco se tým snaží poskládat dohromady poslední okamžiky života této ženy, cikády skutečně ohlušující jsou. Přemýšlel vrah o posledním výdechu oběti, o který ji připravil, zatímco sem táhl její bezvládnou mrtvolu, aby tu shnila? Myšlenkové pochody zvrácených lidí Wren fascinovaly. Poslední myšlenky mrtvých ji ale fascinovaly ještě víc.

Podívá se opět na výjev před sebou a všimne si pleteného náramku omotaného kolem ženina levého zápěstí. Jeho původní barva byla pravděpodobně bílá, ale teď má barvu něčeho, co se nosilo hodně dlouho. Wren si představuje, jak si ta žena kupovala takový neškodný doplněk. Vidí ji, jak náramek zvedá v rukou, a než se rozhodne koupit ho, otáčí jím kolem dokola. Spontánní nákup z regálu u kasy je nyní zvěčněný v její smrti.

Wren stojí jenom kousek od těla. Její kolegové vytahují oběť na svažitý břeh, hlava se pomalu vynořuje z vody a teď si ji mohou lépe prohlédnout. Ve tváři oběti beze jména se už usadila sinalost. Sražená krev, která přestala proudit, když srdce dotlouklo, se nechala stáhnout gravitací a natlačila se do obličeje, kde vytvořila skvrny, jež ošklivě poznamenaly čelo a tváře. V mdlém světle baterek to lze zpozorovat jen s obtížemi, ale Wren si myslí, že tyto otoky jsou spíš tmavě růžové, což naznačuje, že se oběť naposledy nadechla asi před deseti hodinami. Livores mortis, posmrtné skvrny, se běžně začínají tvořit asi půl hodiny po smrti, ale s jistotou je neuvidíte alespoň další dvě až tři hodiny. Po šesti hodinách livores mortis se zbarví do tmavě růžové, kterou lze zřetelně vidět i pouhým okem. Když se dostanete na dvanáct hodin po smrti, skvrny přejdou do své nejviditelnější podoby.

Jak Wreniny oči putují po obličeji oběti, zamrzlém ve výrazu nekonečného zděšení, všimne si Wren pohmožděnin na jejím krku. Jsou to naprosto jasné známky škrcení. Wren si tato zranění poznamenává jako připomínku, aby se na ně důkladně podívala v márnici. Poté, co si natáhne fialové latexové rukavice, přejede prsty po hlubokých zářezech hyzdících kůži na ženině hrdle.

Opatrně poklepe na kapsy, jestli nenajde něco objemného nebo ostrého. Je až neuvěřitelné, kolikrát byla za tento úkon navíc vděčná, protože zvenčí nahmatala stříkačku a ušetřila si tak cestu do nemocnice. Když neucítí nic potenciálně nebezpečného, sáhne do ženiných kapes a ven vytáhne jen prázdnou ruku – v oblečení není nic, co by oběť identifikovalo.

„Našli jste něco kolem? Peněženku?“ zajímá se Wren, přestože odpověď už zná.

Aby si to potvrdila, podívá se na tři policisty s baterkami osvětlujícími zem pod nimi. Všichni tři zakroutí hlavou.

Mladík vpravo neuctivě pohybuje svítilnou v okolí oběti. „Co vidíte vy, vidíme i my. Kolem není žádná peněženka, žádné doklady ani žádná zbraň.“

I když Wren tenhle přístup neschvaluje, pokývá hlavou a pohne s končetinami bezejmenné, čímž odhalí staré, vybledlé tetování na vnější straně bicepsu. Vypadá to jako ruce spojené při modlitbě s růžencem zamotaným mezi nimi.

„Podejte mi foťák,“ zavelí Wren a natáhne ruku, aniž by od tetování zvedla oči.

Jeden z jejích zástupců, nováček, běží vytáhnout aparát z brašny a těsně před tím, než ho Wren vloží do natažené dlaně, skoro zakopne. Wren nejdřív rychle pořídí pár snímků tetování a pak se pustí do dalšího ohledání.

„Lepší fotky uděláme na pitevně, ale vždycky je dobrý nápad krýt si záda a mít jich pár navíc. Nikdy nevíte, co se může stát při převozu. Protože nemáme doklady, budeme potřebovat všechny identifikátory, které se nám podaří najít, jinak nám může v márnici ležet měsíce,“ vysvětlí Wren, vrátí zástupci foťák a prokřupne si klouby na rukou. Ví, že je to příšerný zlozvyk, ale je to její zlozvyk. „Dobrá, jak bychom mohli určit čas smrti?“

Wren vzhlédne ke svým dvěma mladým pomocníkům a jejich tváře okamžitě ztratí barvu.

První se nejistě pokouší sdělit, co očividně ví.

„No, teda, jsou zde skvrny…“

Předkloní se a ukáže na zarudlou tvář oběti.

Wren se ušklíbne a pokývne. „Ano, to vidíme. Co takhle nějaké méně zjevné metody?“

Ví, že ten kluk je chytrý. Zatím si není úplně jistý, ale ví, co je třeba udělat. Rychlost přijde časem. Zanedlouho už ani nebude přemýšlet před tím, než něco udělá, ať už na místě činu, nebo později na pitevně.

Rukou si lehce úzkostně prohrábne černé vlasy a nabídne: „Rektální teplotou?“

Wren na něj zamíří prsty jako pistolí, ale pak zakroutí hlavou a zatváří se nespokojeně. „Máte dobré instinkty. Kdybychom byli v teplotně stabilním prostředí, byla by to skvělá odpověď. Bohužel se nemůžeme domnívat, a snad si ani přát, že by teplota v tomto prostředí zůstala po celou tu dobu kolem dvaceti osmi stupňů Celsia.“ Pokyne rukou k nosítkům: „Rozepněte ten pytel, ať ji odsud můžeme dostat.“

Zatímco zástupci koronera rozkládají bílý pytel na těla, Wren pokračuje: „S těmi skvrnami jste měl pravdu. Jsou na nejvýraznější úrovni, což znamená, že jsme na časové ose nejspíš někde kolem dvanácté hodiny. Chytněte ji za ruku.“

Oba pomocníci udělají krok vpřed a Wren pokývne, aby každý vzal oběť za ruku.

„Zkuste jimi zahýbat,“ říká, zatímco je pozoruje, jakou mají potíž pohnout s tělem jedním či druhým směrem.

„Páni, ta je tuhá,“ podotkne Wrenin mladý kolega.

Wren si natáhne rukavice výš k předloktí. „Přesně tak. Rigor mortis je zafixovaný a silný. Ještě nepolevil. Co to znamená?“

Policisty na místě činu to evidentně otravuje. Naprosto zřetelně si povzdechnou a dramaticky se zahledí do nebe, jako by měli být takhle uprostřed noci někde jinde. Jejich ukázka netrpělivosti s ní nijak neotřese. Pokud musí být vzhůru, a navíc v bažině, ve tři ráno, tak u toho alespoň něco naučí pár nováčků.

Nejbližší zástupce koronera se postaví a uhladí si kalhoty. „No, sedělo by to do našeho dvanáctihodinového okna. S tímhle druhem ztuhlosti by to mohlo být i delší. Až třicet hodin.“

Tady ho máme.

Jeho rostoucí sebedůvěra je slibná. Vzhledem k množství případů, jaké Wren má, se jí hodí jakákoli kompetentní pomoc, která se jí naskytne.

„Bingo. A podívejte, copak tu je dál,“ řekne a ukáže na roj černých much, které si všichni odhánějí od obličejů. „Vím, že tady kolem je myriáda brouků, ale tenhle drobek je masařka. Nejdřív k mrtvole doletí, pak do ní nakladou vajíčka, ze kterých se vylíhnou larvy. Červy tu ještě úplně nemáme, ale v tuhle chvíli už mohly mouchy vajíčka naklást. Tohle všechno nás utvrzuje v našem odhadovaném časovém rozmezí. Vypadá to, že vrah to mohl provést někdy kolem poledne. Ať už to udělal kdokoli, je to pěkně otrlý parchant.“

Zelenáči hrají roli zaujatých studentů, ale způsob, jakým přenášejí váhu na jednu nohu víc než na druhou a trochu se kývou, aby se udrželi vzhůru, Wren napovídá, že ztratila jejich pozornost. Než se otočí a odejdou, zavolá na ně od nedalekých stromů mladý policista.

Baterkou míří na něco dole. Vykřikne: „Hej! Tamhle je nějaké oblečení.“

Wren se nemůže udržet a z úst jí vyklouzne uchechtnutí, zatímco uštěpačně poznamená: „A to už jste to tu málem uzavřeli.“

Policista stojící nejblíž po ní vrhne pobouřený pohled a vyrazí ke stromům. Wren ho následuje a technikům naznačí, aby s tělem ještě počkali. Když přichází k místu osvětlenému svítilnou, vystoupí do popředí několik nepatřičných předmětů. Pod houštím je pečlivě složené špinavé žluté tričko a na něm pár černých žabek. Nejdříve se věci nafotí a poté policista zvedne každou z nich a vsune do sáčku na důkazy. Když rozloží tričko, něco z něj s tlumeným zaduněním vypadne na zem.

„Je to knížka?“ zeptá se Wren, zatímco si přidřepne a rozsvítí vlastní malou baterku.

Před ní leží malý paperback s titulem Ghúlové. Bližší prohlídka odhaluje, že je to sbírka hororových příběhů. Někdo stojící za ní pořídí další fotografii, Wren zvedne knihu a postaví se. Otočí ji v ruce a podá ji policistovi před sebou.

„Už jste o ní někdy slyšeli?“

Všichni zavrtí hlavou. Jeden z nich natáhne ruku v rukavici a knížku si vezme.

„Myslíte, že patří oběti?“ zajímá se a bezmyšlenkovitě knihu otevře.

„Hádám, že to zjistíme,“ opáčí suše Wren, zatímco ho pozoruje, jak paperback ukládá do pytle s oblečením určeným pro další analýzu.

Otočí se na patě a zaboří se do vlhké země. S hlasitým čvachtnutím nohu vyprostí a vydá se zpátky k nosítkům. Ostatním na ně pomůže přesunout tělo, a než si sejme rukavice, opět si v duchu poznamená barvu posmrtných skvrn. V jiném světle mají dokonce ještě výraznější růžový odstín. S tělem a dvěma techniky za sebou pomalu dokráčí k vozu koronera. Otevře zadní dveře dodávky a počká, než se k ní obtížným a nerovným terénem dostane její skupina. V tichosti se děsí myšlenky na další neidentifikované tělo v márnici.

„Komu asi dneska scházíš?“ zeptá se tiše bezejmenné oběti, která je před ní právě na lehátku vsouvána do vozu.

Policista stojící opodál se uchechtne.

„Odpovídaj ty tuhý někdy?“ zavtipkuje.

Wren se na něho mlčky podívá, hlasitě zabouchne dveře a přejde ke dveřím řidiče.

„Asi by vás překvapilo, kolik tajemství už mi mrtví prozradili.“

KAPITOLA 3

Rána jsou krásná. Jeremy touží po šálku silné kávy a na snídani si vždy udělá čas. Zbytek dne často bývá rozlítaný a nepředvídatelný, obědovou pauzu tráví výzkumem, takže si málokdy najde chvíli na plnohodnotné jídlo. Vzhlédne k malé televizi v rohu kuchyně. Zpravodajství už druhý týden řeší případ dvou vězňů, kteří uprchli z Clintonova nápravného zařízení v Dannemoře ve státě New York. Dokonce i v Louisianě lidi uchvacuje příběh zamilované zaměstnankyně věznice, která pomohla dvěma usvědčeným vrahům utéct na svobodu jako ve skutečném Vykoupení z věznice Shawshank.

Zatímco se dívá, připraví si míchaná vajíčka a dá si k nim krůtí klobásku. Zvažoval, že by se kvůli zdravotním benefitům stal vegetariánem, ale nedokázal si to dostatečně odůvodnit. Ke zvířatům chová větší respekt než k většině členů svého vlastního živočišného druhu, ale je to především kvůli jejich schopnosti přežít už od okamžiku, kdy přijdou na tento svět. Empatie není součástí rovnice, což je důvod, proč nemá potřebu odpírat si takový příhodný zdroj bílkovin. Jakmile si umyje talíř, sejde dolů po schodech, aby zkontroloval své hosty.

Katie je podezřele tichá.

„Na těch jejích myších zubech jí musí záležet,“ napadne ho.

Její levá ruka je pokrytá ztvrdlou krví, která jí kapala na nohu židle a na podlahu pod ní a následně zaschla i tam. Dívka je schoulená do konejšivé pozice, což v něm vyvolává silnou touhu ji vyrušit. Bohužel má už teď zpoždění, a tak si dnes ráno nebude moci takové drobné radosti dopřát. Místo toho na ni mrkne. Když ho zahlédne Matt, spustí testosteronem poháněný záchvat vzteku, během kterého směrem k Jeremymu plive a nadává mu a snaží se uvolnit paže ze řetězů, jimiž je spoutaný. Jeremy vidí, že Matt strávil předchozí noc snahou vyrvat židli ze sklepní podlahy, ale jediné, čeho dosáhl, bylo, že trochu nalomil jednu nohu. Tyto židle přibetonoval do základů už dávno. Ani se nehnou. V rámci opatrnosti se na chvíli zamyslí nad tím, co by Matt mohl mít v plánu, kdyby se mu nějakým zázrakem povedlo židli převrátit, ale rychle dochází k závěru, že je to jenom ztráta času. Matt je příliš hloupý, aby ho přelstil, a ještě k tomu ztrácí sílu. Zkontroluje jejich infuze s výživou a začne je doplňovat, zatímco Matt se snaží chovat jako co největší tvrďák.

„Přísahám, že tě do prdele rozervu na kusy, ty sráči!“ řve a Jeremyho tvář ohodí nechutnou sprškou slin.

Jeremy se zamyslí, jestli na Mattovy přední zuby nevzít nějaké kleště, ale nemá v záloze další čistou, vyžehlenou košili, do které by se pak rychle převlékl. Kromě toho má při pohledu na muže sedícího ve vlastní moči a dokola používajícího slovo sráč potíž cítit cokoli jiného než znechucení. Namísto toho odpoví tím, že prudce popadne Mattův obličej, agresivně ho políbí přímo na ústa a do jeho spodního rtu se zakousne tak, že uslyší uspokojivé křupnutí. Občas si dovolí následovat své hédonistické instinkty a jen vzácně toho pak lituje.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3