Přeložila Milena Havlová

THE HOUSEKEEPER

Copyright © 2022 by Joy Fielding Inc.

All rights reserved.

Translation © Milena Havlová, 2023

ISBN 978-80-242-9256-4

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

47. kapitola

48. kapitola

49. kapitola

50. kapitola

51. kapitola

52. kapitola

53. kapitola

54. kapitola

55. kapitola

56. kapitola

57. kapitola

58. kapitola

59. kapitola

60. kapitola

61. kapitola

62. kapitola

63. kapitola

64. kapitola

65. kapitola

66. kapitola

67. kapitola

68. kapitola

Poděkování

Warrenovi, navždy

1. kapitola

Je to moje vina.

To já jsem s tím nápadem přišla jako první, já ho prosazovala, já to celé rozjela a nakonec trvala na tom, abychom ji najali. Můj otec byl kategoricky proti, matčin postoj byl v nejlepším případě nejasný a mé sestře to bylo jako vždycky jedno. Jako dobrá myšlenka to připadalo jedině mému muži Harrisonovi, a to jenom proto, že doufal, že nebudu tak přetížená.

Moc si toho nakládáš, opakoval dokola, a hned nato dodával: Něco můžeš ovlivnit, a něco ne. Všem se zavděčit nemůžeš. Soustřeď se na naši rodinu. To ostatní nech plavat.

Samozřejmě že měl pravdu. Až na to, že nechat to ostatní plavat nebylo zas tak snadné. A ať jsem se snažila sebevíc, nemohla jsem neslyšet nevyslovený dovětek: Kdybys vynaložila jen polovinu úsilí a energie na náš dům… naše děti… naše manželství, stejně jako je vydáváš na své rodiče… sestru… kariéru…

Nějak mu uniklo, že právě tahle kariéra nám nesplácí jen hypotéku, ale také hradí účty, takže si mohl dopřát ten luxus pracovat na plný úvazek a bez nějakého většího omezování na svém nejnovějším románu.

Říkám „nejnovějším“, ačkoliv od vydání jeho první knihy uplynulo už téměř deset let. A měla bych dodat, že se setkala s nadšeným přijetím. Ale přesto… Kdybych já každých deset let prodala pouze jeden dům, patrně bych měla sto chutí poohlédnout se po něčem jiném.

Na to by Harrison bezpochyby poznamenal, že psaní je spíš poslání než kariéra, třeba jako kněžství, a absolutně to není totéž jako prodávat nemovitosti na přehřátém a předraženém trhu. Patrně by ještě dodal, že „není hračka vytvořit cokoliv hodnotného s dvěma malými dětmi za zadkem“.

Ten poslední argument by mohl obstát, nebýt toho, že náš osmiletý syn Samuel je většinu dne ve škole a naše tříletá dcerka Daphne v dětské skupině. Je pravda, že Harrison má občas za úkol uložit je do postele, když mám večerní prohlídky, nebo je zabavit, když mám o víkendu schůzky. Prodávání nemovitostí není zrovna práce od devíti do pěti. Jsem v pokušení mu říct, že se to spíš podobá psaní.

Ale to pochopitelně neudělám, protože by to patrně vyvolalo konflikt. A ty já nesnáším.

Mužské ego je velice křehké, řekla mi kdysi matka. A věděla o tom své. Bezmála padesát let byla totiž provdaná za mého otce, který rozhodně nebyl žádný kliďas.

Ne že by matka byla nějaká puťka. Nezůstala mu nic dlužná a jejich hlasité hádky byly v luxusní čtvrti Rosedale proslulé. Některé z mých nejranějších vzpomínek se skládají z toho, jak ležím v posteli a ruce si pevně tisknu na uši v marném úsilí vytěsnit zuřivá obviňování a vzteklá popírání, která se nesla po schodech nahoru a hrozilo, že vtrhnou do pokoje, který jsem sdílela se sestrou. Ta spala na vedlejší posteli a jako vždycky nic z toho nevnímala. Dokonce i teď, když nemůžu spát, slyším jejich zvýšené hlasy, jak pronikají nočním tichem a křičí mi do uší.

Nějaký terapeut by mi určitě vysvětlil, že z toho pramení i moje nechuť k hádkám. A měl by nejspíš pravdu.

Kdyby se jen takhle snadno dalo vysvětlit i to ostatní, co se přihodilo.

Jistě, v posledních letech matka téměř přišla o hlas vinou nepolevujících a zničujících účinků Parkinsonovy choroby. Otci, který tím ztratil oblíbeného sparing partnera, nezbyla jiná možnost než se v souladu s tím zklidnit.

Bylo s ním pořád těžké pořízení, to ano – mužské ego je koneckonců křehké –, ale uměl být i starostlivý, a dokonce tu a tam laskavý. Před osmi lety rezignoval na místo šéfa realitní společnosti, kterou založil – ano, té samé firmy, pro kterou teď pracuju –, aby se na plný úvazek věnoval péči o mou matku.

Což je zajisté ušlechtilý počin.

Ale už mu táhlo na osmdesát, a přestože byl zatím zdravý a čiperný, což bylo záviděníhodné, už nebyl žádný mladík. A pečovat o ženu s pokročilým parkinsonem není snadný úkol v jakémkoliv věku.

A právě kvůli tomu jsem navrhla, abychom najali hospodyni, která by s nimi bydlela.

Nápad se setkal s okamžitým a energickým zamítnutím. (Určitě to dokážeme zvládnout sami. Děkuju mockrát! rozzuřil se otec.)

Pokusila jsem se získat podporu u sestry. O čtyři roky starší Tracy byla odjakživa miláčkem rodičů. Je to blonďatá, modrooká bohyně, vysoká sto osmdesát tři centimetrů a vážící pouhých padesát šest kilo. (Aby bylo jasno, já mám vlasy a oči ve stejném světlehnědém odstínu, méně působivý metr sedmdesát a padesát šest kilo jsem naposledy vážila, když mi bylo jednadvacet, takže před nějakými dvaceti lety.)

Co moje paměť sahá, jedna z prvních vět, které otec vypustil z úst, kdykoliv jsem přišla na návštěvu, byla pokaždé: Nepřibralas trochu? (Abych to zase upřesnila, váhu mám normální. Vlastně mě všichni moji přátelé považují za štíhlou.)

V každém případě se do toho Tracy odmítla zapojit, což by mohl být další důvod, proč jí rodiče vždycky nadržovali, přestože je zřídkakdy navštěvovala, a i to jen tehdy, když jí došly peníze.

Tudíž nápad najmout hospodyni byl odložen k příslovečnému ledu.

Až do dne, kdy matka spadla z postele a otec ji nedokázal zvednout, aby ji uložil zpátky. Snažil se mi dovolat, ale já byla na prohlídce a měla vypnutý mobil. Harrison byl příliš zaměstnaný zíráním na prázdnou obrazovku počítače, než aby vzal telefon, a Tracy váhala snad půl vteřiny nad identifikací volajícího, než se rozhodla, že hovor nepřijme, a vrátila mobil do kapsy. Dopadlo to tak, že matka skoro dvě hodiny ležela na tvrdé dřevěné podlaze, a otec se zdráhal zavolat sanitku – Určitě to dokážeme zvládnout sami! Nechceme, aby nám po domě chodili cizí lidi a kritizovali náš majetek! –, než jsem se konečně do zpráv podívala já a spěchala k rodičům.

Právě tehdy jsem si dupla a trvala na tom, že otec musí najmout hospodyni. Zcela evidentně už to dál „nedokázali zvládat sami“. A uklízečka, kterou využívali jednou týdně – vlastně celá řada uklízeček, protože žádná nebyla natolik dobrá, aby s ní byl otec spokojený déle než pár měsíců –, už na to nestačila. Přemlouvala jsem je, že potřebují někoho, kdo by s nimi bydlel, asistoval při péči o matku, a přitom aby vařil a udržoval dům v pořádku. Peníze nebyly problém. Bůhví, že jich měli víc než dost. Šlo tu především o jejich zdraví.

Otec jen nerad ustoupil a dovolil mi, abych začala dělat pohovory s uchazečkami. Dal mi přesné instrukce: musí mít bezvadné doporučení a být dostatečně silná na to, aby matce dokázala pomoct vstát z postele a zase ji do ní uložit, ale zároveň musí být štíhlá a hezká. Pokud je nucený snášet přítomnost cizí osoby ve svém domě, pak na ni musí být přinejmenším příjemný pohled.

Na scénu vchází Elyse Woodleyová.

Dvaašedesátka mladistvého vzhledu, vysoká, štíhlá, ale s nápadně svalnatými pažemi, krátkými blond vlasy a podmanivým úsměvem, který umocňoval její stejně podmanivé chování. Zdálo se, že je skoro až moc dobrá na to, aby to byla pravda.

A co se říká o něčem, co se zdá příliš dobré na to, aby to byla pravda?

Takže jsem asi měla být podezíravější. Nebo alespoň všímavější. Tracy tvrdí, že nějaká varovná znamení tam byla už od začátku, ačkoliv v té době žádné takové znepokojení neprojevila. Říká, že to, co se přihodilo, mělo všechny prvky dobrého detektivního románu: vrzající starý dům, stárnoucí nemohoucí osoba a hospodyně dvou tváří, která se o ni má starat, nepatrné náznaky, falešné stopy a mrtvola u paty schodiště.

Ale to už předbíhám. Mrtvola se objeví později.

A pokud je v tom, co se událo, vůbec nějaká záhada, pak jedině to, jak jsem to mohla dopustit.

Nakonec za to můžu jenom já.

To já jsem ji pustila dovnitř.

2. kapitola

„Co víte o Parkinsonově chorobě?“

To byla pokaždé první otázka, kterou jsem položila. Chtěla jsem se ujistit, že kdokoliv, koho najmu, přesně ví, k čemu se zavazuje.

V našem zřídkakdy používaném obývacím pokoji nalevo od vchodových dveří přede mnou seděla na jednom ze dvou křesel stejné slonovinové barvy stojících naproti limetkově zelené sametové pohovce Elyse Woodleyová. Měla na sobě žlutou halenku s krátkým rukávem, tmavomodré bavlněné kalhoty a sandály s otevřenou špičkou. Zpod pečlivě upraveného blonďatého mikáda vykukovaly malé zlaté náušnice s perlami, což spolu s jednoduchými zlatými hodinkami byly jediné šperky, které ji zdobily. Všimla jsem si, že nemá snubní prsten, což jsem uvítala. O jednu komplikaci méně, pomyslela jsem si tehdy.

Pro vedení pohovorů jsem si nezvolila obývák proto, že by byl ze všech místností dole nejformálnější, ale že v něm byl nejmenší nepořádek. Všechny ostatní pokoje – malou jídelnu s věčnými šmouhami na skleněné desce stolu, moderní otevřenou kuchyň s velkým centrálním ostrovem s granitovou deskou a přilehlý rodinný pokoj s výhledem na svislý kousíček zadní zahrady – okupovaly hračky. Nedalo se udělat krok, aniž by člověk nezakopl o figurku Super Maria nebo zatoulanou kostičku lega. (Aani mi nepřipomínejte vzdorovité a zjevně nezničitelné hrudky modelíny přilepené doslova ke každému povrchu.)

„Vím, že je to onemocnění centrální nervové soustavy, které postihuje zejména tělesný pohyb,“ odpověděla. „Že se to postupně zhoršuje. A nedá se to léčit,“ dodala tiše.

Musela jsem držet jazyk na uzdě, abych hned na místě nevykřikla „beru vás!“. Většina žen, s nimiž jsem při pohovoru dospěla k tomuto bodu – celkem se šesti –, jenom zavrtěla hlavou a pronesla v různých obměnách „nicmoc“.

„Myslíte, že byste se zvládla postarat o někoho, kdo je v pozdním stadiu?“

„Asi ano. Moji matku dlouhá léta sužovala roztroušená skleróza a můj minulý zaměstnavatel měl rakovinu a během posledních roků života byl upoutaný na lůžko, takže mám hodně zkušeností s péčí, pokud jde o degenerativní choroby.“ Soucitně se usmála. Po stranách jejích úst se objevily ďolíčky podobající se velkým čárkám. „Navíc jsem mnohem odolnější, než jak působím.“

Objasnila jsem jí matčinu situaci v širších, bolestnějších detailech: že ji diagnostikovali zhruba před deseti lety, její příznaky postupovaly běžnou, předurčenou cestou, která začala celkem nevinně třesem malíčků – lékaři to nazývají „klidový třes“ –, pokračovala zpomalenými pohyby a vzestupnou svalovou slabostí vedoucí ke ztuhlosti a změně jejího kdysi dokonalého držení těla, což nakonec vedlo k zamrznutí chůze.

Matka byla celý život baletka a teď to vypadalo, jako kdyby měla nohy přilepené k podlaze. Místo aby chodila, cupitala. Navíc se jí zmenšil rukopis, který byl nakonec tak drobný, až se stal nečitelným vinou změn v těch oblastech mozku, které ovlivňují motorické dovednosti a ztěžují, ne-li znemožňují ovládat pohyby prstů a rukou.

Měla problémy s nespavostí, nadměrně se potila a trpěla častými záchvaty křečí. „Péče je hodně náročná,“ musela jsem připustit, protože jsem váhala, zda něco vynechat a riskovat, že odejde, až rozsah matčiny nemoci postupně vyjde najevo a už jej nebude možné ignorovat, „ačkoliv můj otec bude trvat na tom, že se o ni bude starat hlavně on. Takže ta práce se bude spíš týkat údržby domu a vaření,“ pokračovala jsem s nadějí, „a nutnosti být po ruce pro případ, že…“

„… že by mě potřebovali,“ dokončila za mě větu Elyse. „Asi byste se měla nadechnout,“ doporučila mi, vykulila tmavé oči a ďolíčky se vrátily, aby pozlobily koutky jejích rtů.

Uvědomila jsem si, že jsem zadržovala dech, a zasmála jsem se, ačkoliv zvuk, který ze mě vyšel, připomínal spíš zalapání po vzduchu. Představila jsem si starý, zkroucený, ohnutý strom a zajímalo mě, jestli mě takhle vnímá. „Máte nějaké otázky?“ zeptala jsem se a připravovala se na vyzvídání ohledně platu a volna, což byly hned první dotazy, které všech šest předešlých uchazeček vypustilo z úst.

„Kdy mám nastoupit?“ otázala se místo toho a vzápětí dodala: „Propána! To jsem si dovolila dost. Moc se omlouvám. Můj syn mi to pořád připomíná. Prý dělám předčasné závěry…“

„Máte syna?“

„Ano. Andrewa. Je mu asi tolik jako vám. Žije v Kalifornii. V Los Angeles. Odtamtud pocházím.“

„Jak dlouho v Torontu bydlíte? Tedy pokud vám nevadí, že se ptám…,“ dodala jsem, protože jsem někde četla, že budoucí zaměstnavatelé by neměli pokládat příliš mnoho osobních otázek případným zaměstnancům, přestože jsem si nebyla jistá, jestli to platí i na tuhle pozici. Připadalo mi, že pokud člověk někoho pozve, aby u něj bydlel, měl by mít nárok na to, aby se o něm dozvěděl alespoň nějaké základní věci.

„Vůbec mi to nevadí,“ odpověděla nenuceně. „Přišla jsem sem před devíti lety, brzy po smrti mé matky. Potřebovala jsem dovolenou, tak jsem si koupila lístek na jeden z těch zájezdů vlakem napříč Kanadou, a jednoduše se zamilovala jak do vaší země, tak do jejích lidí. Tedy konkrétně do jednoho člověka, abych byla upřímná.“ Zvedla ruku k obličeji, aby zakryla ruměnec. „Brzy potom, co jsem přijela do Toronta, jsem se seznámila s jedním sympaťákem a po třech měsících jsme se vzali. Všechno bylo perfektní. A pak už najednou nebylo.“ Vzdychla. Byl to takový ten povzdech, který ovládne celé tělo. „Jednou večer jsme se dívali na televizi – teď v září to budou čtyři roky – a Charlie řekl, že se mu trochu motá hlava, a než jsem se nadála…, byl mrtvý. Mozková výduť, konstatovali doktoři.“ Odmlčela se a svá slova doprovodila zahleděním do minulosti. „Takže jsem ovdověla už podruhé. Můj první manžel, synův otec,“ pokračovala bez pobízení, „také zemřel. Na těžký infarkt, když byl jen o něco starší, než je teď Andrew.“

„To je mi moc líto,“ prohodila jsem, protože jsem nevěděla, co jiného na to říct. V duchu jsem si poněkud zvráceně pomyslela, že měli štěstí. Přišlo mi, že umřít na mozkové aneuryzma a rozsáhlý infarkt je lepší než pomalý, neúprosný postup Parkinsonovy choroby.

„Ano, co naplat. Nedá se s tím dělat nic moc jiného než žít dál. Když Charlie umřel, bydleli jsme v bytě poblíž St. Clair Avenue a Yonge Street, a já začala pomáhat jedné starší sousedce s nákupy potravin. Brzy jsem jí nosila domácí sušenky – zbožňuju pečení – a nakonec mě její rodina najala, abych jí vařila, starala se o byt a dělala jí společnost. Syn byl samozřejmě zděšený, že se jeho matka snížila k tomu, aby dělala takovou podřadnou práci. V tomhle je totiž tak trochu snob. Ale pravda je, že mě péče o lidi těší. Jsem na to zvyklá. A umím to dobře. Mimoto jsem se už nechtěla odstěhovat zpátky do L. A. a být Andrewovi na obtíž. Má nárok na svůj vlastní život.“ Spiklenecky se naklonila dopředu. „Abych byla zcela upřímná… jeho manželku nemám příliš v lásce.“

Potlačila jsem úsměv. „Máte vnoučata?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. Očividně její bolavé místo.

Právě v tom okamžiku se domem rozlehlo hlasité dohadování nahoře: „Mami, Daphne mi bere věci!“

„Mami, Sam je na mě ošklivej!“

„Daphne!“ zavolala jsem na ně, „neber Samovi věci. Same, nebuď na sestru ošklivý!“

„Nechce mi vrátit moje Nintendo Switch!“

„Dovolil mi si s ním hrát!“

„To teda nedovolil! Vrať mi ho!“

„Mami, on je na mě zlej!“

„Co je to Nintendo Switch?“ zeptala se Elyse.

„Prokristapána, Jodi!“ přerušil ji mužský hlas. „Prosím tě, udělej s tím něco. Snažím se pracovat,“ letěla dolů po schodech jeho slova.

„Můj manžel,“ vysvětlila jsem Elyse. „Je spisovatel.“

„To je báječné. Třeba jsem od něj něco četla.“

Pokrčila jsem rameny. „Možná ano. Napsal knihu s názvem Mistr snů přichází.“

„To asi neznám.“

„No, vyšlo to už dřív.“

„Mamí!“ zakřičel Sam.

„Mami!“ ozvala se Daphne.

„Jodi!“

„Tak dost, děti, přestaňte! Pojďte dolů! Ihned!“ Vzápětí ti dva seběhli dolů po schodech a objevili se před námi. Sam, hubený jako tyčka, Daphne, baculatý uzlíček plný energie, oba s poněkud nepoddajnými hnědými vlasy a zvídavýma modrýma očima po jejich otci.

„Kdo jste?“ zeptal se Sam Elyse a podezřívavě si ji prohlížel.

„To je paní Woodleyová,“ představila jsem ji.

„Pro vás Elyse, prosím,“ opravila mě. „To jsou nádherné děti. Jsi moc hezký mladý muž,“ řekla Samovi. „A ty jsi prostě roztomiloučký muclík, viď?“ obrátila se k Daphne.

Obě děti se rozzářily.

„Až vyrostu, budu bydlet v New Yorku,“ prohlásil Sam něco, o čem se nikdy předtím nezmínil.

„Až já vyrostu,“ přidala se Daphne, „taky budu bydlet v New Yorku. Budu pracovat v továrně na pastelky,“ upřesnila.

Nevěděla jsem, jestli se mám smát, nebo brečet. V továrně na pastelky? opakovala jsem si v duchu.

„Výborný nápad,“ prohodila Elyse. „To by sis pak mohla vyrábět vlastní pastelky a vybarvovat si úplně celý den.“

Daphne nadšeně přikývla. „Já mám hlad,“ poznamenal Sam.

Elyse svižně vstala. Na okamžik mě napadlo, že hodlá jít do kuchyně a nachystat večeři. Místo toho sáhla do kabelky a vyndala kus papíru levandulové barvy. „Moje reference,“ pronesla a list mi podala. „Když tak si je ověřte a ozvěte se mi, až dokončíte pohovory. A samozřejmě mi kdykoliv zavolejte, pokud budete mít další otázky.“

„Ale ještě jsme ani neprobraly plat nebo dovolenou,“ podotkla jsem, protože se mi nechtělo nechat ji jen tak odejít.

„Věřím, že to, co mi chcete nabídnout, je víc než přijatelné,“ řekla a napřáhla ruku k Samovi. „Moc ráda jsem tě poznala, Same. I tebe, Daphne. Doufám, že vás dva zase brzy uvidím. A teď si rovnou půjdu koupit tu knihu od vašeho manžela,“ dodala, když došla k domovním dveřím.

Dívala jsem se, jak odchází ulicí lemovanou stromy, přemáhala touhu rozběhnout se za ní, složit ji do nejbližšího trsu jarních květin a říct jí, že tu práci dostala. Že si nemusím její doporučení ověřovat nebo dělat pohovor s někým dalším a že jí velmi ráda zaplatím, o cokoliv požádá, a dám jí tolik volna, kolik si bude přát.

Musí v tom být nějaký háček, vzpomínám si, že mě napadlo. Nikdo není tak dokonalý. Ale tu nepříjemnou myšlenku přehlušily hlasy mých dětí.

„Já mám hlad,“ kňoural mi za zády Sam.

„Já jsem roztomiloučký muclík,“ podotkla jeho sestra.

3. kapitola

„To jako žes ji najala?“ dožadovala se odpovědi moje sestra. „Aniž ses se mnou poradila? Bez toho, abych se s ní aspoň setkala?“

„Prosila jsem tě, abys u toho byla,“ připomněla jsem jí.

„A já ti řekla, že mám to odpoledne cvičení.“

„To máš každé odpoledne,“ podotkla jsem, když jsem si všimla, že má na sobě černé legíny a bílý crop top s logem fitka Goodlife. V hrudi mi zatřepetal nepříjemný pocit jako lapený motýl. Hádka byla to poslední, co bych si přála. Byla jsem teď daleko optimističtější a uvolněnější než v posledních týdnech a pozvala jsem Tracy na večeři – na lososa, jedno z mála jídel, která sní –, abychom oslavily, že se nám poštěstilo získat Elysiny služby.

Tracy si zastrčila za ucho dlouhé blond vlasy, vyfénované do rovna, pak zavrtěla hlavou a vlasy se jí vrátily do přesně té samé polohy, v níž byly předtím. Narovnala si stříbrné srdíčko od Tiffanyho, které měla na krku, zvedla pěkně tvarovanou nohu a položila si bosé chodidlo na fialovou semišovou pohovku v našem rodinném pokoji. „Proboha, co je tohle?“ zeptala se, opovržlivě nakrčila chirurgicky narovnaný nos, zkřivila rty vyplněné juvédermem a z paty si odlepila hrudku neonově růžové plastelíny.

„Promiň.“ Odloupla jsem dotěrnou kuličku z jejích prstů, vstala jsem z pohovky a vyhodila nešťastnou modelínu do koše pod dřezem.

„Když už tam jsi, mohla bys mi donést sklenici vody?“ požádala Tracy. „Fuj!“ vyjekla, když jsem jí vodu podala. „Není moc studená. Nemáš v lednici nějakou balenou vodu?“

„Promiň.“ Během necelé minuty dvě omluvy, pomyslela jsem si. Pravděpodobně nový rekord.

Odložila sklenici na postranní stolek, aniž se napila. „Tak mi o té Elyse Woodleyové něco pověz.“

„Je dokonalá,“ začala jsem a znovu jsem se posadila na druhou stranu rohové pohovky. Okamžitě jsem pocítila, jak se mi do boku zapíchl malý plastový superhrdina. „Trpělivá, laskavá, má spoustu zkušeností se seniory a s lidmi se zdravotními problémy…“

„Ověřila sis její reference?“

„Samozřejmě. Byly naprosto vynikající.“ Mluvila jsem jak s dcerou Elysiny bývalé sousedky, tak se synem muže, který zemřel na rakovinu. Oba na ni pěli samou chválu. „Věř mi. Mluvila jsem se spoustou uchazeček. Ona byla zdaleka nejlepší.“

„No a na kolik nás ta zázračná ženská vyjde?“ vyzvídala Tracy.

„Všechno platí táta,“ připomněla jsem jí.

„Z našeho dědictví.“

„Kristepane, Tracy!“

„Ježiš, nedělej ze sebe svatou. Je to pravda.“

Netoužila jsem se o tom tématu bavit, takže jsem mlčela.

Tracy pokrčila rameny. „Ještě jsi mi neřekla, co si o ní myslí táta.“

Pro změnu jsem pokrčila rameny já. „Zatím se s ní nesetkal.“

„Tys ji najala bez tátova svolení? To jako vážně?“

„Ta nabídka je jasně podmíněná tím, že se to bude oběma stranám zamlouvat. Zítra se s ní sejdu u našich. V jednu hodinu. Klidně se k nám můžeš přidat.“

„Proč si vždycky vybereš dobu, kdy mám v plánu něco jinýho?“ zeptala se Tracy. „Nezdá se ti, že ses měla nejdřív domluvit se mnou?“

„Možná bys to mohla přesunout,“ navrhla jsem, jako bych výčitku v jejím hlase nevnímala.

„Možná.“

„Už jsi u nich dlouho nebyla,“ osmělila jsem se vyslovit vlastní skrytou výtku. „Máma by určitě měla radost…“

„Víš přece, že vidět ji takhle je pro mě dost těžký.“

„Pro nikoho to není lehké.“

„Ty to nechápeš. Ty se s tím umíš vyrovnat líp než já. Jsem hrozně citlivá…“

„Tady nejde o tebe,“ namítla jsem a uvědomila si marnost svých slov, už když jsem je pronášela. Vždycky jde jen o Tracy. Kupodivu to patří k jejímu šarmu.

Další pokrčení rameny. Další „možná“.

Znovu jsem vstala z gauče a zamířila do kuchyně pod záminkou, že jdu zkontrolovat lososa a zeleninu, které jsem nechala marinovat v lednici, ačkoliv to nebylo potřeba. Ale už jsem nedokázala dál snášet sestřinu sebestřednost, aniž bych zatoužila mrštit jí něčím po hlavě, a umělohmotný superhrdina, který mě tlačil do boku, mi na klidu moc nepřidával.

„No a kde všichni jsou?“ rozhlížela se Tracy kolem, jako by si teprve teď všimla, že můj manžel ani děti nejsou nikde vidět. Což pro ni bylo typické. „Je tu takový ticho.“

„Harrison vyzvedává Daphne z dětské skupiny. Sama vzal s sebou.“

„Je to fajn táta,“ poznamenala.

„Ano, to je.“

„Hodně se jim věnuje.“

„Je to jejich otec,“ připomněla jsem jí.

„Přesto se zas tolik otců takhle nezapojuje,“ mínila patrně při pomyšlení na našeho vlastního otce. „Máš štěstí.“

„To mám.“

„Harrison taky. Jsi fakticky dobrá máma,“ dodala, až mě tím zaskočila. Na chválu od sestry jsem nebyla zvyklá. Od nikoho z blízkých. Nejsme zrovna rodina, která si libuje v projevování pozitivnějších pocitů, přestože nám zřejmě nedělá problém zdůrazňovat ty negativní. Nedokázala jsem si vzpomenout, kdy naposled někdo z nás řekl „mám tě rád“. Říkali jsme to vůbec někdy? přemýšlela jsem. Je to i důvod, proč nezapomínám svým dětem každý den říkat, jak je miluju, abych se ujistila, že se nikdy nebudou podceňovat?

„Taky doufám,“ prohodila jsem a cítila jsem se provinile kvůli tomu, jak nehezky jsem předtím o Tracy smýšlela. „Snažím se.“

„Bude Harrison v létě zase učit to tvůrčí psaní?“

„Ano. Těší se na to.“

„Možná bych se k němu mohla zapsat.“

„Cože?“

„No, vedu zajímavý život a mám dobrou fantazii. Copak je tak těžké napsat román?“

Existuje taková maličkost, jako je disciplína, pomyslela jsem si, ale raději to nevyslovila. „Podle mě to není tak snadné, jak si představuješ,“ řekla jsem místo toho.

„Ty prostě nevěříš, že to dokážu.“

„Tak to není,“ namítla jsem. „Myslím, že bys byla dobrá v čemkoliv, pro co se rozhodneš.“ To byla pravda. Problém spočíval v tom, že Tracy se nikdy pro nic nerozhodla. Alespoň ne nadlouho. Harrison nazýval takové jako ona „nedouci“. Jenom v posledních několika letech utratila malé jmění z peněz našich rodičů za lekce instruktorky pilates, jógy, učitelky moderního tance, instruktorky v Tanečním studiu Arthura Murraye, barmanky, modelky na módních přehlídkách a odbornice na výživu, jen aby každý kurz opustila dřív, než dokončila první semestr. Taky chodila na hodiny bridže, tenisu a golfu, aniž v nich následně pokračovala.

Podobně to měla v životě i s muži, většinou úděsnými typy nápadníků, kteří obvykle po prvním nebo druhém rande zmizeli.

„Škoda že nejsem spíš jako ty,“ vyřkla další nečekaný kompliment, který podtrhnul nedostatek mé velkorysosti. „Ale práce na plný úvazek, manželství a děti, to pro mě není. Zato ty to zvládáš skvěle. Já jsem prostě moc kreativní, mám v sobě příliš svobodného ducha.“

A právě tohle byl přesně ten druh falešného lichocení, na který jsem zvyklá a s nímž jsem dospívala. Můj otec ho mistrně ovládal. Usmála jsem se. Nemůžu sestře vyčítat, že se učila od toho nejlepšího.

Náhle se otevřely vchodové dveře a dovnitř vtrhli Sam s Daphne.

„A je po klidu,“ konstatovala Tracy, zatímco Harrison za sebou zavřel a Sam s Daphne pádili chodbou k nám.

„Koukněte, kdo přišel,“ řekla jsem, když se mi vrhli do náruče. „Pozdravte tetičku Tracy.“

„Ahoj, tetičko Tracy,“ poslechl Sam.

„Ahoj, tetičko Tracy,“ opakovala Daphne.

„Ahoj, tetičko Tracy,“ přidal se Harrison a opřel se o zeď.

„Jak bylo ve škole?“ zeptala jsem se syna.

„Dobrý,“ odpověděl.

„A co u vás?“ zeptala jsem se dcery.

„Vyskytl se menší problém,“ poznamenal Harrison.

„Já už tam nejdu,“ upřesnila Daphne.

„Copak se stalo, muclíku?“ Od pohovoru s Elyse jsem si zvykla takhle ji oslovovat.

„Je tam jeden kluk. Joshua. A nadává mi.“

„A jak?“ Podle zděšeného výrazu v jejím obličeji jsem pochybovala, že sotva do muclíků.

Daphne se napřímila a nafoukla tvářičky. „Říká mi hajzle a debile,“ prohlásila.

Podívala jsem se na Tracy a ona na mě. Obě jsme propukly v hurónský smích.

„Moc pěkné, dámy,“ napomenul nás Harrison. „Jste jako malé.“

„Půjdeš zítra se mnou a povíš mu, aby mi už neříkal hajzle a debile?“ zeptala se Daphne, zjevně povzbuzená naší reakcí.

„Myslím, že to zvládneš úplně sama,“ odpověděla jsem, když jsem znovu našla řeč.

„Prostě mu pověz, ať si políbí prdel,“ poradila jí Tracy.

„Tak dost, děti,“ vyhrknul Harrison. „Co kdybyste šly nahoru a koukaly v ložnici na telku, dokud nebude hotová večeře.“

„Jupí!“ vykřikli oba a zmizeli na schodech.

„To jako vážně?“ zeptal se Harrison Tracy. „Pověz mu, ať si políbí prdel?“

Tracy pokrčila rameny. „Posaď se k nám.“ Poplácala místo na gauči vedle sebe. „A než si sedneš, radši si vyndej tu osinu ze zadku.“

Musela jsem se kousnout do rtu, abych potlačila nevhodný úsměv. Ale už bylo pozdě. Harrison si toho všiml a já poznala, že ho to rozzlobilo.

„Asi zkusím před večeří ještě trochu pracovat,“ pronesl. „Snad bys zítra mohla promluvit s ředitelkou, ať to nějak vyřeší.“

Dívaly jsme se za ním, jak stoupá do schodů, dokud nezmizel z dohledu. „Nebyla s ním dřív větší sranda?“ zeptala se Tracy.

4. kapitola

Velký dvoupatrový dům na Scarth Road 223 byl postaven v roce 1932 a zvenčí na své stáří i tak vypadal. Kdybych ho měla popsat případným kupcům, doporučila bych jim, aby nahlédli za exteriér z tmavých červených cihel a masivní staromódní okna, kvůli nimž místo působilo jedním slovem – vlastně slovem mého syna – strašidelně. Ujistila bych je, že uvnitř domu je to naprosto jiný příběh.

A z větší části to tak bylo.

Od té doby, co rodiče téměř před půlstoletím dům koupili, několikrát jeho interiér přestavěli, nechali nainstalovat měděné rozvody a dráty elektrického vedení, strhnout těžké brokátové tapety ve prospěch sněhobílé výmalby, opakovaně zmodernizovali kuchyň a koupelny, aby drželi krok s nejnovějšími trendy, zvětšili šatny, a v přízemí, které vedlo na kompletně zrenovovanou zadní zahradu s velikým bazénem, si dokonce zřídili domácí kino a plně vybavenou posilovnu.

Navzdory veškerým modernizacím si dům kupodivu uchovává staromódní atmosféru. Možná je to kvůli obrovskému schodišti se zdobeným mahagonovým zábradlím, které se nachází uprostřed ohromné centrální haly. Možná kvůli širokým dřevěným stropním trámům a tmavému táflování v rozlehlém obývacím pokoji a jídelně. Nebo i kvůli tomu, že má hodně samostatných místností, což je v rozporu s otevřenějším uspořádáním, kterému dnešní kupující dávají přednost.

Je zajímavé, že i přes svou rozlohu zhruba čtyř set šedesáti metrů čtverečních patří dům k těm menším v této ulici, a navzdory své oprýskané, „strašidelné“ fasádě, by se v téhle nejžádanější lokalitě patrně prodal od zveřejnění nabídky za nemalou částku během několika dnů.

Až na to, že otec neměl zájem ho prodat.

Roky jsem se pokoušela rodiče přesvědčit, aby se přestěhovali do nějakého bytu, obzvlášť po matčině diagnóze. Nebo třeba do malého bungalovu, navrhovala jsem. Do něčeho, co nemá schody. Do něčeho snadnějšího na údržbu. Otec o tom nechtěl ani slyšet. Trval na tom, že tohle je jejich domov. Nikam jinam nepůjdou.

Teď to pochopitelně nepřipadalo v úvahu. Matka by stěhování nepřežila.

Otec udělal jediný ústupek – nechal nainstalovat malý výtah na pravé straně schodiště. Ten byl původně hodně v chodu, ale minulý rok jeho využívání strmě klesalo, protože matka byla příliš zchromlá na to, aby se odvážila ven, příliš slabá, aby poseděla byť jen chvilku na zahradě, a příliš hrdá, aby měla potěšení z toho, že se nechává tlačit ulicemi Rosedaleu na vozíku, který nesnášela.

Jakmile jsem odbočila za roh na Scarth Road, všimla jsem si, že na konci ulice sedí za volantem svého sportovního červeného audi Tracy. Zajela jsem na příjezdovou cestu rodičů se svým zcela určitě nesportovním bílým SUV, vystoupila z auta a šla k místu, kde parkovala sestra. „Proč jsi zastavila tak daleko?“ zeptala jsem se a naklonila se k otevřenému okýnku.

„Ještě jsi nedorazila a já nechtěla být zablokovaná na příjezdové cestě pro případ, že bych chtěla odjet dřív,“ vysvětlila a vystrčila z auta dlouhé holé nohy. Měla na sobě krátké světlerůžové letní šaty a baleríny stejné barvy, dlouhé vlasy měla stažené do nízkého ohonu.

„Sluší ti to,“ pochválila jsem ji v naději, že by mi to mohla oplatit, ale ať už si myslela o béžové sukni a kytičkované halence, které jsem si oblékla, cokoliv, nechala si to pro sebe. „Proč jsi nešla dovnitř?“

Zvedla oči v sloup, jako by tohle byla dostatečná odpověď. „Tak kde máš tu Mary Poppins?“

Podívala jsem se na hodinky. „Každou chvilku by tu měla být.“

„Jestli se opozdí, není to dobrý znamení.“

„Pořád jí zbývá ještě deset minut.“

Znovu protočila panenky a sáhla do kabelky pro růžové zrcadlové sluneční brýle.

„Ty jsou hezké,“ podotkla jsem, když si je nasadila na nos. „To máš nové?“

„Od Toma Forda. Stály majlant.“

Nic jiného bych ani nečekala, napadlo mě, ale nahlas jsem to neřekla. „Asi bychom měly jít dovnitř,“ vybídla jsem ji místo toho.

„Vážně musíme?“ zakňourala.

„Přece nemůžeme stát uprostřed chodníku, než Elyse dorazí.“

„Proč ne?“

„Protože,“ začala jsem, ale hned přestala, poněvadž jsem usoudila, že nemá cenu vymýšlet nějakou vhodnou odpověď. Raději jsem se otočila a vykročila zpátky k domu, takže Tracy nezbylo než mě následovat.

„Počkej.“

„Co je?“

„Co když se tátovi nebude líbit?“

„Tak najdeme někoho jiného.“

„Ty budeš hledat někoho jinýho,“ opravila mě Tracy. „Já si tím nehodlám znovu procházet.“

Čím konkrétně si nechceš procházet? zeptala jsem se v duchu, ale opět jsem si to nechala pro sebe.

Tracy za mnou kráčela ulicí a pak po betonové cestě k hlavnímu vchodu. „Počkej,“ zopakovala, když se zastavila před třemi vstupními schody. „Dej mi chvilku.“

Už jsem ztrácela trpělivost a málem řekla něco, čeho bych patrně litovala, když vtom se dveře otevřely.

Stála v nich usmívající se Elyse Woodleyová. Měla na sobě bílé kalhoty a tričko barvy lila. Oblečení zdůrazňovalo její štíhlou postavu a vypracované paže. „No, ahojte,vy dvě,“ pronesla a protáhla úsměv až k uším. „Už jsme se divili, co to tam venku provádíte. Pojďte dál. Jen pojďte.“

Pojď dál, pojď dál, pavouk mouchu zval, naskočí mi známá říkanka dnes.

Tehdy mě ovšem nic takového nenapadlo.

A když mi to došlo, bylo už příliš pozdě.

5. kapitola

„Jdete pozdě,“ vyjel na nás otec, který ze zadní části domu vešel do velké centrální haly, právě když Tracy zavírala vstupní dveře. Oblékl si černé bavlněné kalhoty a modré golfové triko, husté, čerstvě umyté vlasy měl pečlivě sčesané z čela.

„Jenže ony přišly přesně na čas,“ pronesla Elyse tak laskavě a přívětivě, že by to odzbrojilo kohokoliv, dokonce i mého otce. „To já dorazila dřív,“ přiznala. „Jela jsem autobusem a nevěděla, jak dlouho to potrvá, tak jsem si dala hodně načas. Vy jste určitě Tracy.“

„To jsem,“ potvrdila sestra. „Těší mě. Jodi na vás pěla samou chválu.“

„A váš otec o vás mluvil stejně. Je velmi pyšný. Na vás obě,“ dodala rychle.

„Opravdu?“ Tracy pozvedla jedno krásně modelované obočí. „Jak se máš, tati?“

„Výborně, děkuju,“ odpověděl. „Máš nové šaty?“

„Od Victorie Beckham,“ jmenovala bývalou Spice Girl, z níž se stala jedna z nejlepších světových návrhářek, a udělala malou piruetu.

Ani jsem nechtěla pomyslet, kolik ty šaty stály. Ačkoliv za co Tracy utrácí peníze, je její věc, ne moje, připomněla jsem si. Nemám právo ji kritizovat.

Až na to, že to její peníze samozřejmě nejsou. Otec jí hradí veškeré nákupy kartou i životní náklady. A přestože jsem se kvůli tomu nechtěla rozčilovat a neustále se utěšovala tím, že naštěstí nejsem v situaci, abych ho musela žádat o peníze, stejně mě to štvalo. „Ahoj, tati, jsi jako ze škatulky,“ poznamenala jsem. Ale pochvala na oplátku se jaksi nedostavila. „Jak se dneska daří mamince?“

„Stejně jako včera i předevčírem.“

„Přišlo mi, že má dobrou náladu,“ podotkla Elyse.

„Vy jste u ní byla?“

„Váš otec mě provedl domem a představil nás. I přes to všechno je to tak krásná žena. Mohli bychom si popovídat v kuchyni?“ zeptala se. „Přinesla jsem brownies, které jsem dnes dopoledne upekla, a postavila na čaj.“

„To je báječné,“ řekla jsem a ohlédla se na Tracy. No, není úžasná? naznačoval můj pohled.

Šly jsme za otcem a Elyse do luxusní gurmánské kuchyně v bílé barvě s výhledem na zadní zahradu, kterou pokrývala záplava květů a pučících keřů v pestrých odstínech korálové, červené a růžové.

„Jé, super. Bazén je odkrytý,“ prohodila Tracy a uvelebila se na jedné ze čtyř proutěných židlí u kulatého stolu před velkým francouzským oknem. „Možná si přijdu v sobotu zaplavat.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila jsem. „Vezmu s sebou děti.“

„Jak se ty nádherné dětičky mají?“ zeptala se Elyse dřív, než sestra stačila něco namítnout.

„Skvěle, děkuju.“

Otec si mě prohlížel od hlavy až k patě a pak přimhouřil oči. „Nepřibrala jsi trochu?“ zeptal se.

Potlačila jsem smích. „Ne, tati. Jsem pořád stejná.“ Stejná jako včera i předevčírem. „Počkejte, Elyse. Pomůžu vám s tím,“ nabídla jsem se, když se chystala nalít vřelou vodu do porcelánové čajové konvice.

„V žádném případě. Sedněte si. Všechno je nachystané. Jenom necháme pár minut vyluhovat čaj.“

Podívala jsem se na talíř uprostřed stolu a sbíhaly se mi sliny. „Ty brownies vypadají báječně.“

„Doufejme, že jsou stejně dobré, jak vypadají,“ pronesla Elyse. „Máte nádhernou halenku,“ dodala. „Zbožňuju výrazné vzory.“

„Výraznej je, to jo,“ zamumlala sestra, když jsem si sedla naproti ní.

„Nelíbí se ti?“ zeptala jsem se.

„No, tyhle kytičky nejsou zrovna můj styl, ale tobě to… sedne.“

Usoudila jsem, že lepší lichotku patrně nedostanu, a přikývla jsem.

„Prosím vás vespolek. Nabídněte si moučník.“ Elyse nalévala čaj do nachystaných porcelánových šálků.

„Já si nedám, děkuju,“ odmítla Tracy.

„Tracy o své zdraví hodně dbá,“ vysvětlil otec v okamžiku, kdy jsem sáhla po největším kousku.

„Mám štěstí,“ dodala Tracy. „Na sladký jsem nikdy moc nebyla.“

„Na rozdíl od Jodi,“ podotkl otec a zavrtěl hlavou. „Jedno odpoledne jsme ji s Audrey přistihli ve spíži, kde spořádala celou krabici čokoládových sušenek.“

„Tehdy mi bylo pět,“ připomněla jsem mu.

Elyse se rozesmála. „V tom jsem úplně stejná. Klidně bych celý den nemusela jíst nic jiného než dorty.“

„A přesto jste pořád tak štíhlá,“ poznamenal otec.

„Mám dobrý metabolismus,“ pokrčila Elyse rameny. „Je to něco jako výhra v loterii. Tak co?“ zeptala se a přejela pohledem ze mě na otce. „Jaký je verdikt?“

„Vynikající,“ prohlásili jsme oba svorně.

Konečně, pomyslela jsem si. Aspoň v něčem se shodneme.

„To jsem moc ráda. Tady máte do čaje mléko a cukr.“ Ukázala dlouhými elegantními prsty doprostřed stolu.

„Já si nedám ani jedno,“ prohlásila Tracy, zato já si dopřála obojí.

„Takže,“ začala Elyse. „Určitě máte otázky. Kdo se hlásí první?“

Příští půlhodinu jsme strávili debatou o otcových požadavcích a obavách. Ale bylo to vlastně jen naoko. Všichni jsme věděli, že je to hotová věc. Neviditelná smlouva byla podepsaná už ve chvíli, kdy Elyse před dvaceti minutami vplula do dveří s talířem domácích brownies. Svým nenuceným šarmem a štíhlou postavou dokázala otce odzbrojit ještě dřív, než jsme s Tracy přišly.

Ale protože to byl můj otec, nehodlal jí to dát hned vědět.

„Nevadilo by vám, kdybychom to ještě probrali?“ zeptal se jí, když sklízela ze stolu. „Jodi se vám večer ozve.“

„Jistě, to je pochopitelné,“ odpověděla Elyse. Pokud ji ten požadavek poněkud vyvedl z míry, nedala to najevo. „Jsem moc ráda, že jsem vás oba poznala,“ oslovila otce a Tracy, když odcházela. „A vyřiďte, prosím, paní Dundasové můj pozdrav na rozloučenou.“

Dívali jsme se, jak se vzdaluje po přístupové cestě. Znovu jsem se musela ze všech sil ovládnout, abych se za ní nerozběhla a nesložila ji k zemi.

„To snad nemyslíš vážně?“ zeptala jsem se otce, když zavíral domovní dveře. „O čem se ještě budeme bavit? Je úžasná!“ Podívala jsem se na Tracy, aby to potvrdila.

Tracy pokrčila rameny. „Záleží na tátovi.“

„Podle tebe není dokonalá?“ naléhala jsem na ni.

„Zdá se docela dobrá,“ připustila Tracy. „Ale můj názor se zřejmě nepočítá.“

Otec se usmál. „Paní Woodleyové můžeš dnes večer zavolat. Pověz jí, že jsme to probrali a jsme ochotní to s ní zkusit.“

„Nechápu, proč jsi jí to prostě neřekl, než odešla.“

„Protože není vhodné, aby měla posluhovačka navrch,“ vysvětlil a přitom na Tracy mrknul, jako by to bylo něco, čemu bych vůbec nerozuměla.

„Tak jo. Dobře. To je jedno,“ souhlasila jsem, ale vskrytu mě popudilo, když použil pohrdavý výraz „posluhovačka“. Pomyslela jsem si, že budeme rádi, když u nás Elyse vydrží týden, než se zachrání útěkem.

„Už bych měla jít,“ oznámila Tracy.

„Nepůjdeš pozdravit mámu?“

„Jasně že půjdu,“ odsekla, ačkoliv to, jak mě probodávala očima, naznačovalo, že nic takového v úmyslu neměla.

Následovala jsem ji nahoru po širokém schodišti. V horním patře se nacházely čtyři ložnice, dvě v přední části domu a dvě v zadní, každá měla vlastní koupelnu. Když jsme byly malé, sdílely jsme se sestrou větší pokoj s výhledem na ulici a místnost naproti přes chodbu používal otec jako svou pracovnu.

„Třeba spí,“ zašeptala Tracy, když jsme došly k obrovské hlavní ložnici s vyhlídkou na zadní zahradu. „Neměly bychom ji rušit,“ dodala ve snaze zamaskovat naději ve svém hlase starostlivostí.

Dveře byly otevřené. Nakoukla jsem dovnitř. U jedné z bílých stěn stála velká manželská postel s nebesy a matka, bledá a maličká, se v ní ztrácela pod velkou přikrývkou. Zesláblé tělo měla za zády podepřené třemi načechranými polštáři a další dva podpíraly její paže. Před dvěma lety, poté co její stav už neumožňoval, aby rodiče spali v jedné posteli, se otec přesunul do menší místnosti naproti přes chodbu.

„Ahoj, mami.“ Přistoupila jsem k lůžku a pohladila ji po řídnoucích šedivých vlasech, kdysi hustých a tmavých, na které bývala tolik pyšná a věnovala jim takovou péči.

Pomalinku otočila hlavu mým směrem. „Ahoj, drahoušku,“ hlesla a pátrala pohledem po pokoji. „To je Tracy?“

„Ano, mami. Jsem to já,“ potvrdila sestra od dveří. „Jak se dneska cítíš?“

„Už líp, když jsi teď tady. Pojď blíž. Ať si tě prohlédnu.“

Vystrčila jednu paži a chytila dceru za ruku. „Máš nádherné šaty.“

„Jsou od Victorie Beckham,“ upřesnila Tracy a vynechala doprovodnou piruetu. „Tak cos říkala na Elyse Woodleyovou?“

„Zdá se moc milá,“ zašeptala matka a namáhavě ze sebe dostávala každé slovo, ačkoliv ztuhlý výraz v jejím obličeji nic neprozrazoval.

„Dělaly jsme pohovory se spoustou žen,“ pokračovala Tracy. „Byla ze všech zdaleka ta nejlepší.“

„Jsi tak hodná, že sis s tím dala takovou práci.“

Pokud měla Tracy nějaké výčitky svědomí, že slízla smetanu za mě, dovedla to šikovně skrývat. Zdržela se ještě pár minut a pak se omluvila. „O víkendu za tebou zase přijdu,“ slíbila a letmo matku políbila na čelo.

„Já ještě chvilku zůstanu,“ nabídla jsem se a posadila se vedle ní na postel.

Ráda bych věřila, že se na mě usmála.

6. kapitola

„Doslova řekla, že jsme dělaly pohovory se spoustou žen,“ postěžovala jsem si u večeře manželovi. „Přitom nehnula ani prstem.“

„A tebe to překvapuje, protože…?“

„A pak slíbí matce, že se za ní tuhle sobotu zastaví,“ ignorovala jsem Harrisonovu otázku, která podle mě byla řečnická, „přestože tam hodlá zajít jedině proto, aby mohla do bazénu.“

„Já chci jít plavat,“ přerušil je Sam.

„Já taky!“ vykřikla Daphne.

„Taky že si zaplavete. V sobotu,“ ujistila jsem je, přestože jsem věděla, že to dělám proto, abych naštvala Tracy, jejíž tolerance dětí – dokonce i těch mých – byla, co se týče mrňousů, přinejlepším omezená. Moje malichernost ve mně okamžitě vyvolala pocit viny. „Přidáš se k nám?“ zeptala jsem se Harrisona.

„Děkuju, ale nemůžu,“ řekl. „Za pět týdnů mi začíná kurz a mám plno práce s jeho přípravou. Jsem ti opravdu vděčný, že si děti vezmeš v sobotu. Moc mi to pomůže.“

„Když je řeč o tom kurzu,“ začala jsem. „Už jsem se zmínila, že Tracy zvažuje, že se do něj přihlásí?“

„Cože?“ Zděšení v manželově tváři nešlo popsat slovy.

„Myslím, že to vyjádřila přesně takhle: ‚Copak je tak těžké napsat román?‘“

„Do hajzlu.“

Sam vyjekl. „Táta řekl sprostý slovo.“

„Do hajzlu,“ přidala se Daphne.

„Do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu,“ opakoval Sam mezi návaly smíchu.

„Tak dost, děti. Přestaňte!“ vyjel Harrison. „Prosím tě,“ obrátil se na mě. „Tohle se nesmí stát.“

„A co s tím mám asi dělat?“

„Je to tvoje sestra.“

„Moje starší sestra, která si mé rady k srdci moc nebere,“ připomněla jsem mu. „Čím víc říkám, že je něco černé, tím víc tvrdí, že je to bílé. Čím víc ji od něčeho zrazuju, tím víc to považuje za dobrý nápad.“

„Do hajzlu,“ zopakoval.

„Do hajzlu,“ opičil se Sam.

„Do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu,“ rozparádila se Daphne.

„Děti, řekl jsem dost!“

„Tys to řekl první,“ bránil se Sam.

„Ano,“ uznal Harrison. „A to jsem neměl. Omlouvám se,“ dodal a na hezkém obličeji vyloudil úsměv. „Omlouvám se.“ Tentokrát omluva patřila mně. A pak jen tak ještě jednou pronesl: „Omlouvám se.“

„Omlouvám se,“ zopakoval znovu, tentokrát v posteli, a jemně odsunul mou ruku ze své nahé hrudi. „Mám dojem, že to dneska večer nepůjde.“

„Je ti něco?“ Snažila jsem se nedat najevo zklamání. Už přes týden jsme se nepomilovali a já doufala, že dnes to bude jiné. Dokonce jsem si oblékla jeho oblíbené červené krajkové body a jehly stejné barvy.

Přemýšlela jsem o předchozím otcově postřehu a vrtalo mi hlavou, jestli jsem opravdu trochu nepřibrala. Ačkoliv oblečení mi padne stejně jako vždycky, říkala jsem si ve snaze nebrat si Harrisonovo odmítnutí osobně. Je prostě unavený jako pokaždé, když se připravuje na kurzy, které přes léto vede. Věděla jsem, že ho trápí, že vyučuje něco, co už patrně není schopný vytvořit sám.

„Nic mi není,“ opáčil. „Jen jsem… já nevím…“

„Rozhozený?“

„Asi jo. Pomyšlení na to, že chce tvá sestra chodit do mého kurzu, mě trochu vyvedlo z míry.“

„Uklidni se. Patrně to ani nedotáhne do konce.“

„Hned zítra zavolám tajemníkovi školy. Doufám, že je můj kurz už obsazený.“

Přikývla jsem, přehodila nohy z postele a skopla lodičky na zem, pak jsem se k němu znovu přitulila. Uplynulé čtyři roky Harrison učil na Torontské univerzitě v kurzu tvůrčího psaní, který byl součástí dlouhodobého vzdělávacího programu pro dospělé. Mezi nabízenými sedmitýdenními kurzy byly lekce psaní poezie, scénářů, pamětí, literatury faktu a beletrie jak umělecké, tak populární.

V každém kurzu bylo povoleno celkem dvanáct studentů a program byl nesmírně oblíbený, tudíž existovala šance, že už je příliš pozdě na to, aby se Tracy zapsala. V to jsem taky pevně doufala, jinak by ta jeho „rozhozenost“ mohla trvat celé léto.

„Aspoň že se vyřešila ta situace s hospodyní,“ chlácholil mě Harrison.

„Ano,“ souhlasila jsem. „Nastoupí v pondělí.“

„Výborně. Takže už tam nemusíš každou chvilku běhat a můžeš trávit víc času doma…“

„Trávím tu spoustu času.“

„Takhle to nemyslím.“

„Jak to teda myslíš?“

„Jenom že toho děláš moc. Ale teď, když se situace s hospodyní vyřešila, si můžeš trochu oddechnout,“ uzavřel, vlepil mi letmou pusu na špičku nosu a otočil se na pravý bok.

Ležela jsem tam, stále ještě v červeném body, a zatímco usínal, civěla jsem na jeho nahá záda, naslouchala jeho tichému dechu a na mé pokožce ulpíval dotek jeho rtů.

Sotva jsme dorazili na zahradu rodičů, zazvonil mi mobil. Podívala jsem se na sestru, která se slunila v sytě oranžových bikinách na lehátku u bazénu, a bylo mi jasné, že ona by něco takového ignorovala. Na to já nejsem bohužel stavěná.

„Tady Linda Francisová,“ ozval se hlas, jakmile jsem to zvedla. „Snad vám to nezpůsobí velké obtíže, ale nemohli bychom naši zítřejší schůzku přehodit na dnešek?“

„Na dnešek?“ zopakovala jsem, zatímco se moje děti rozběhly k bazénu.

„Vlastně kdyby to šlo co nejdřív. Naši přátelé nás totiž na pár dnů pozvali k sobě na chatu a můj manžel chce odjet už dnes odpoledne.“

Sestra se nasupeně dívala, jak Sam skočil na hlubším konci do bazénu, a proud vody vystříkl až k ní. „Prokristapána, Same!“ vykřikla. „Dávej pozor!“

„Na co?“ zeptal se.

„Mami!“ vyzvala mě Daphne. „Pojď si zaplavat!“

„Můžu vám za moment zavolat zpátky, paní Francisová?“ zeptala jsem se. „Zkusím to nějak zařídit.“

„Co chceš zařídit?“ vyzvídala Tracy a přimhouřila oči.

„Jde o tu novou klientku,“ vysvětlila jsem jí situaci.

„Na mě se nedívej,“ řekla Tracy, když dopředu uhodla mou prosbu.

„Bude to jen hodinka, víc ne.“

„Ani nápad,“ bránila se Tracy. „Dneska odpoledne mám v plánu odpočívat.“

Na rozdíl od jiných odpolední? pomyslela jsem si, ale mlčela jsem. Bylo zbytečné se s ní dohadovat. Prosit jsem ji nehodlala a jiná možnost se nenabízela. Otec měl plno práce s matkou a Harrisonovi by se nezamlouvalo, kdyby jeho program něco narušilo. Nezbývalo než Lindě Francisové zavolat a omluvit se, že mi to nevyjde.

Zaslechla jsem otevírání posuvných dveří, a když jsem se otočila, viděla jsem, jak Elyse stoupá po zahradních schůdkách k bazénu a nese tác se džbánem limonády, talířem se sušenkami a stohem umělohmotných kelímků. Měla na sobě bílé šortky a modré tričko bez rukávů a zeširoka se usmívala.

To se mi asi zdá, pomyslela jsem si.

„Kdo si dá limonádu a sušenky?“ zeptala se.

„Já!“ vykřikla Daphne.

„Já taky!“ přidal se Sam a bleskurychle vylezl z bazénu, aby si vzal sklenici dřív než jeho sestra.

„Same, dej pozor!“ zaječela Tracy. „Celou jsi mě postříkal.“ Z vršku svých bikin setřela pár zbloudilých kapek. Žasla jsem nad tím, že někdo může mít tak ploché břicho, a schválně zkusila to své zastrčit.

„Co vy tady?“ zeptala jsem se Elyse. „Měla jste přece nastoupit až v pondělí.“

„Rozhodla jsem se, že si sem dneska přestěhuju pár věcí,“ odpověděla. „A když jsem slyšela zastavit auto, napadlo mě, že by vám přišlo vhod něco studeného k pití. Je v tom problém?“ dodala.

„Ne, kdepak. Nejde o vás,“ vysvětlila jsem rychle. „Jen mi právě volala klientka a chce se se mnou sejít místo zítřejšku už dneska odpoledne.“

„Tak utíkejte,“ vybídla mě vesele Elyse. „Pohlídám vám děti, dokud se nevrátíte.“

„Ne! To po vás nemůžu chtít.“

„Taky že jste nechtěla. Já se nabídla.“

„Ale…“

„Žádné ale. Nebojte. Výborně plavu. Dám na ně pozor.“

„Opravdu?“

„Radši běž, než si to rozmyslí,“ doporučila mi Tracy.

„Zkusím to vyřídit rychle.“

„Nemusíte spěchat.“

„Děkuju. Moc vám děkuju. Brzy se vrátím,“ řekla jsem dětem. „Chovejte se slušně a poslouchejte paní Woodleyovou.“

„Jasně!“ zakřičel Sam a vyprsknul kousíčky sušenky, které se rozlítly ve vzduchu jako šrapnely a zasáhly odpočívající Tracy.

„Proboha, Same!“ rozčílila se a plácala po drobcích, jako by to byly mouchy.

„Ahoj, mami!“ zavolala Daphne, zatímco jsem spěchala k zadní bráně.

Otočila jsem se a uviděla Elyse Woodleyovou v šortkách a tričku po pás ve vodě, jak drží jednou rukou Sama a druhou Daphne.