Gala & Dalí

Sylvia Frank

GALA & DALÍ

Nerozluční

Sylvia Frank

GALA & DALI

Die Unzertrennlichen

Copyright © 2022 by Aufbau Verlag GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“

is a trademark of Aufbau Verlag GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlag.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © www.buerosued.de, München

Jacket photos © United Archives / Lämmel / Bridgeman Images

Translation © 2023 by Soňa Brtna Havlová

ISBN 978-80-249-5117-1

Obsah

ČÁST 1

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

ČÁST 2

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

ČÁST 3

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

KAPITOLA 38

EPILOG

POZNÁMKY

PODĚKOVÁNÍ

ČÁST 1

KAPITOLA 1

Cadaqués, 1929

„Smrdí to tady rybinou!“

Gala pomalu otevřela dveře auta a zadívala se na svoji pravou nohu. Vězela v luxusní sametové lodičce, kterou vpředu zdobil zlatý medailonek. Podpatkem vyhledala na nerovném chodníku místo, kde by se mohla bezpečně postavit. Pak se zvedla ze sedadla, upravila si kabátek elegantního černobílého cestovního kostýmku a rozhlédla se kolem. Obličej jí stínila široká krempa módního klobouku.

Povzdechla si.

Už samotná cesta automobilem byla naprosté utrpení. Ve francouzské části Katalánska si alespoň mohla užívat výhledy na nádherně zbarvené vinice a broskvoňové a meruňkové sady. Jakmile ale překročili hranici, vypadalo to, jako kdyby projížděli nejen jinou zemí, ale také úplně změněnou krajinou. Úpatí Pyrenejí ustoupilo nekonečné náhorní plošině křižované hřebeny, které jí ve žhnoucím slunci připadaly drsné, monotónní a jakýmsi nevysvětlitelným způsobem odmítavé a panovačné.

Jejímu manželu Paulovi, který s přimhouřenýma očima svíral volant, zjevně úmorné vedro a řev motoru nevadily. Vyhrnuté rukávy u košile odhalovaly opálené paže. Prohlížela si jeho harmonický profil. Díky jiskrným očím a hezkým vykrojeným rtům i přes svých čtyřiatřicet let stále vyhlížel trochu jako chlapec. Každopádně jeho vzhled se za posledních pár let příliš nezměnil. Stejné blízko u sebe posazené modré oči, rovný, téměř aristokraticky vyhlížející nos a melancholická linka kolem úst.

Jenom pěšinka, kterou nosil před šestnácti lety, když se potkali v plicním sanatoriu ve švýcarském Clavadelu, nyní ustoupila vyššímu čelu.

Gala během jízdy stáhla okénko a spolu s prachem k nim dovnitř pronikal i těžký odér vyprahlé země. Na svazích byly vidět terasy zpevněné nízkými kamennými zídkami, na nichž rostl mech barvy mědi a kdysi dávno se zde pěstovala vinná réva. Její populaci ovšem zničil révokaz a o půdu už se pak nikdo nestaral. Místní ji ponechali rostlinám, které na nich dokázaly přežít: bodlákům, fenyklu a sukovitým olivovníkům.

Celou cestu vyhlíželi moře, ale pokaždé, když si mysleli, že už je spatřili, se z modré skvrny vyklubal jen kus oblohy vklíněný mezi pusté zvrásněné kopce.

Občas se jim podařilo zahlédnout nějakou usedlost. Domy z přírodního kamene se poblíž silnice krčily v prohlubni, v níž hledaly úkryt před vyčerpávajícím žárem a horskými vichry.

Když sestoupali strmými zatáčkami dolů na pobřeží a vydali se úzkou silnicí k moři, Gala si musela přiznat, že se jí tahle oblast nelíbí o nic víc.

Nyní tedy zvedla oči od chodníku a rozhlížela se po malém náměstíčku, na němž bylo půvabné pouze stromořadí z napůl uschlých stromů. Na ně navazovala úzká rozrytá cesta z písku, která plynule přecházela v kamenitou pláž.

Bylo horko a na ulici nikdo nebyl. Místo se zdálo opuštěné. Jen na oblázcích tu leželo několik rybářských člunů, za nimiž se v zátoce ohraničené dvěma plochými ostrohy třpytilo Středozemní moře.

Otočila hlavu tím směrem. Vytušila, že tam, kde se na skalnatém výběžku v oslnivém světle choulily nabílené domy, se rozkládá staré město. Dokázala odtud rozpoznat zvonici kostela. Ve srovnání s Paříží vypadaly budovy jako miniaturní stavbičky vnořené jedna do druhé. Podivně cizí. Připadaly jí jako obrazy ze snu, jako by to byla vzpomínka na něco, co už dávno pominulo.

Stiskla rty. Jak bezútěšné, pomyslela si. Opravdu bohem zapomenuté místo. Cítila, jak v ní kypí zlost, a vrhla na Paula podrážděný pohled.

Proč se nechala přemluvit, aby strávila dovolenou v tomto zapadákově na konci světa? Místo toho teď mohla sedět v elegantní kavárně v Locarnu nebo se procházet po promenádě na severním břehu jezera Maggiore.

Gala si vzala kabelku a zabouchla dveře auta. Byla úplně vytočená, ale ovládla se.

Samozřejmě že znala důvody, které vedly k této cestě. Paul jí vše obšírně objasňoval v jejich společném novém bytě na Montmartru. Vysvětloval, že za jejich tíživou situaci může především rozmařilý životní styl. Mířil tím na svou drahou sbírku umění a její luxusní šatník. Neschopnost obou přizpůsobit se novým podmínkám podle něj spočívala v tom, že se prostě nedokázali uskromnit.

Ona však věděla, že jeho argumenty jsou pravdivé jen částečně. Podstatný podíl na tom, že se jeho majetek tak dramaticky zmenšil, měla ekonomická krize. Ta totiž doslova přes noc snížila hodnotu Paulových akcií a cenných papírů na polovinu.

Proto všechny jeho řeči o rozmařilém luxusním životě a z toho plynoucím nedostatku peněz vnímala jako urážku, jako vyloženou drzost.

Podrážděně vylovila z kabelky rtěnku ve zlatém pouzdře a naklonila se k bočnímu zrcátku. Cesta na ní zanechala zřetelné stopy. Byla zpocená a vypadala unaveně. Připadalo jí, že ty části obličeje, které na sobě měla nejmíň ráda – vysoké lícní kosti a energická brada –, vystoupily do popředí ještě víc než obvykle. Upřeně na ni hleděly oči, zespodu orámované tmavými kruhy. Rozhodla se soustředit pouze na své smyslné rty, rychle je přejela rtěnkou a pevně stiskla k sobě. Pak se zase narovnala.

Paulovo rozhodnutí jet do Cadaqués v zásadě respektovala. Stále jí však nebylo jasné, proč si pro své psaní vybral zrovna tohle místo. Proč doufal, že právě tady dokáže překonat svůj spisovatelský blok?

Možná si dělal iluze, že ho ten zvláštní duch katalánské rybářské vesnice nějakým záhadným způsobem vybudí.

Pochybovačně se zadívala na manžela, který si vedle vozu protahoval záda a přitom si prohlížel klasicistní fasádu budovy, před níž zastavili.

Neznatelně zavrtěla hlavou.

Věděla, že k tvorbě nových lyrických děl ho inspirovaly jedině atraktivní ženy a erotické stimuly milostných románků. Nedokázala si ale představit, že by tady byly ženy, které by se k tomu účelu hodily.

„Půjdeme?“ ukázal Paul na vchod, nad nímž byl připevněný štít s nápisem Hotel Fonda Miramar.

Vstupní hala byla maličká. Kolem nízkého dřevěného stolku bylo seskupeno jen několik židlí. U protější stěny stála pod osleplým zrcadlem ve zlatém rámu pohovka s masivními bočními opěrkami, těžkými polštáři a střapci ze šňůr na prošívaném plyšovém lemu.

Paul přistoupil k naleštěnému dřevěnému pultu, odkud od svých novin překvapeně vzhlédl muž středního věku.

„Bonjour,“ pozdravil ho Paul.

„Buen Dia.“

„Jasně. Tak se to tady říká,“ zasmál se žoviálně Paul. „Máte otevřeno?“

„Sí.“

„Jen jsem myslel…,“ ukázal Paul neurčitě palcem přes rameno. „Tam venku není živá duše.“

„Siesta, señore.“

„Aha.“

Gala netrpělivě sledovala, jak muž poklidně srovnává stránky novin na sebe, překládá je a nakonec odkládá. Měl na sobě volnou bílou košili s rozšířenými rukávy. Vlasy sčesané dozadu se leskly pomádou.

„Vy nemáte siestu?“

Muž se na Paula podíval a pokrčil rameny. „Jsme hotel,“ řekl, aniž by odpověděl na otázku. „Chcete se ubytovat?“

„Kvůli tomu jsme přijeli.“ Paul se opřel oběma rukama o pult a rezolutně prohlásil: „Paul Éluard, zarezervoval jsem si u vás apartmá. Pro tři osoby.“

Muž se zahleděl do tlusté knihy, která ležela otevřená před ním. Krátce nato poklepal ukazováčkem na jeden záznam. „Sí, señore Éluarde.“

Zvedl hlavu. „Ale tady v Miramaru žádná apartmá nejsou. Jen pokoje. To jsem vám přece sdělil.“

„Opravdu?“

Paul se rychle podíval na Galu. Přes tvář mu přeběhl stín. Zdálo se, že hoteliér si toho všiml.

„Samozřejmě, že jsme pro vás rezervovali náš nejhezčí pokoj,“ pospíšil si s ujištěním. „S výhledem na moře a pláž.“ Na okamžik zaváhal. „Vaše dítě bude mít dokonce svůj vlastní pokoj. Ale nebojte se, je hned vedle vašeho.“

Odmlčel se a pohledem tázavě těkal z jednoho na druhého a pak na vchod.

Gala pochopila. „Naše dcera přicestuje později.“

Muž si udělal poznámku, pak se otočil, sundal z háčku klíč a položil ho na pult před sebou.

„Co pro vás můžu ještě udělat?“

„Nic bychom nenamítali proti nějakému občerstvení,“ řekl Paul.

„S radostí. Co byste si přáli?“

„Šampaňské. Ledově vychlazené.“

„Vynikající volba.“ Muž zazvonil na zvonek a zmizel za dveřmi.

Paul vytáhl z kapsy zmačkanou krabičku gauloisek. „Máš přece ráda šampaňské, ne, zlato?“ zeptal se, dal si cigaretu do pusy a škrtl zápalkou.

Gala jen neurčitě přikývla.

Nonšalantním gestem přiložil hořící sirku k cigaretě a zapálil si.

Hoteliér se vrátil s kbelíkem na šampaňské, otevřel láhev a naplnil dvě tenké sklenice z křišťálového skla. V jantarově zbarveném nápoji perlily bublinky.

Paul podal Gale skleničku a přiťukl si s ní.

Nato se obrátil zpět k hoteliérovi.

„Vypadá to tady jako moc pěkný místečko.“

„Ano, taky si to myslíme. Co vás sem přivádí?“

„Letní svěžest. V Paříži se v srpnu skoro nedá vydržet.“

Gala přestala poslouchat. Vyhlédla ze dveří do mihotavého vedra, kde se v dálce na pláži nečekaně objevily dvě ženy. Jejich stíny padaly na rudý písek.

Jedna mladší a jedna starší. Bavily se spolu.

Široké sukně jejich hrubých šatů se při každém kroku rozvíraly jako vějíře zachycující sluneční světlo a každá zdviženýma rukama podpírala tmavě zelenou amforu položenou na malém polštářku na hlavě.

Když zmizely z dohledu, Gala ještě chvíli zůstala stát, jako by čekala, že se ty dvě znovu vrátí. Výřez v rámu dveří jí však nyní nabízel jen věčně stejný pohled na křovinatou pláž, příď rybářské lodi, skály v pozadí a bleděmodrou oblohu nad nimi.

Najednou ji přepadl neklid.

Paul si stále ještě povídal s hoteliérem a zdálo se, že si to užívá. Cigaretový kouř ji nutil ke kašli.

Dopila zbytek šampaňského a v duchu bojovala s nutkáním běžet k autu, usednout za volant a bez vysvětlení odjet.

Nechtěla tady být.

Tohle nebylo místo, kde by ráda trávila dovolenou.

Proč to Paul nedokázal pochopit?

Odpověď byla stejně překvapivá jako jednoduchá: Protože ho to nezajímalo.

Odložila sklenici zpátky na pult.

„Paule!“ Dotkla se jeho paže a netrpělivě čekala, až oba muži přeruší rozhovor a manžel se na ni konečně podívá. „Teď bych ráda viděla ten pokoj.“

Hoteliér chápavě přikývl, vzal sklenici a přes rameno zavolal do pološera za recepcí nějaké jméno. O chvíli později se objevil asi třináctiletý chlapec, nepochybně jeho syn. Zdvořile je pozdravil a pak je vedl nahoru po dvou kamenných schodištích lemovaných železným zábradlím. Prošli dlouhou stinnou chodbou kolem tří zavřených dveří. Nakonec se chlapec zastavil před limetkově zelenými dveřmi, strčil klíč do zámku a s rozmachem je otevřel. Na okamžik zaváhal, jako by se chtěl ujistit, že se uvnitř neskrývá žádné nebezpečí. Potom rychle vstoupil do místnosti, uvolnil petlici balkonových dveří a rozevřel okenice. Jasné sluneční světlo okamžitě všechny předměty pokrylo zlatou patinou. Zdálo se, jako by se místnost během okamžiku zcela změnila.

Většinu prostoru v pokoji zabírala manželská postel s povlečením z bílého lnu a složenými červenými vlněnými přikrývkami, těsně následovaná tmavě mořenou barokní skříní u protější stěny.

Mezi dvěma prosklenými francouzskými dveřmi, které vedly na balkon, stála dvě křesla s modrým vzorem a nízký odkládací stolek se čtyřramenným svícnem. Kamennou podlahu zdobily barevné tkané rohože.

Mladík si odkašlal a ukázal do rohu napravo od nich. Stěny tam pokrývalo několik řad lahvově zelených dlaždic a do mramorové desky umyvadlové skříňky byly zasazeny dvě mísy.

„Protože pokoje nemají tekoucí vodu, doplňujeme džbán s vodou několikrát denně,“ vysvětlil s vážným výrazem.

„A co když se budu chtít vykoupat?“ zeptala se Gala podrážděně. Neušlo jí, že na dlaždicích jsou cákance a skvrny od vody, všimla si vlhkosti na podlaze, která musela pocházet ze zatvrzelé kaluže vody, jež se tu stále tvořila.

„To je možné kdykoliv, señoro. V našem hotelu je pro hosty k dispozici samostatná koupelna. Stačí se předem nahlásit na recepci, abychom vám ji mohli zarezervovat a včas nahřát lázeňská kamna,“ prohlásil hoteliérův syn.

Zmlkl a vyhýbal se jejímu pohledu.

Než stačila Gala něco namítnout, Paul ji předešel. Vytáhl z kapsy bankovku a podal ji chlapci. „Můžete se prosím postarat o naše zavazadla?“ řekl a jemně ho nasměroval ven z pokoje.

„K vašim službám, señore.“

Paul za ním zavřel dveře a zůstal nerozhodně stát uprostřed místnosti.

Gala beze slova pohodila kabelku na postel, popadla jedno z křesel, které stálo před balkonem, a za opěrku ho s rachotem přisunula k posteli.

„Co to děláš?“

Zvedla hlavu. „Chceš přece psát a v tom výklenku ve zdi u dveří je na to moc tma.“

Paul přikývl. Vždycky věděla mnohem líp než on, co je pro něj dobré. Bez dalšího otálení položil svícen na zem, popadl odkládací stolek, postavil ho na sedák druhého křesla a obojí odsunul stranou.

Potom společně donesli k oknu masivní psací stůl.

Ozvalo se zaklepání, Paul otevřel a přebral od hoteliéra a jeho syna zavazadla.

Gala se mezitím usadila na židli před psacím stolem a dívala se na pracovní desku. Lak se matně leskl. Stůl vypadal nepoužívaný, skoro jako nový, a když se sklonila a postupně otevřela tři zásuvky, zdálo se jí, že cítí nezaměnitelnou vůni čerstvě sklíženého dřeva.

V zásuvkách našla jen pár dopisních papírů s názvem hotelu, bibli a dlouhou krabici se svíčkami. Vyprázdnila dvě horní zásuvky – ty měly být vyhrazeny pouze pro Paulovy poznámky a nápady k básním – a všechno uložila do té spodní. Pak se znovu posadila a podívala se na manžela.

Stál trochu ztracený vedle hromady zavazadel naskládaných uprostřed pokoje. Byl mezi nimi cestovní kufr s nýtovanými rohy, dvě velké cestovní tašky a také krabice a kartony. Gala věděla, že je v nich kromě klobouků a módních doplňků i jeho psací stroj a papíry.

Všechno to uklidit zabere nějaký čas, a tak Paul začal neochotně otvírat velký kufr.

Gala se zatím plně soustředila jenom na jeho spisovatelskou činnost během pobytu. Přešla k zavazadlům, přelétla pohledem nápisy na krabicích, jednu vytáhla, odnesla ji na stůl a otevřela. Opatrně z ní vyndala psací stroj a položila ho doprostřed stolu. Mezi ním a stohem bílého papíru nechala místo pro Paulův zápisník. Ten nosil stále s sebou a zapisoval si do něj spontánní nápady.

Vstala a poprvé ji napadlo, že se mu možná nepodaří překonat momentální neschopnost se umělecky vyjádřit. Obávala se, že jeho talent a zvídavost by na to už nemusely stačit.

Srovnala židli a přiznala si, že tu myšlenku snese stejně málo jako pomyšlení, že by její oběť dát se zcela do služeb jeho poezie mohla být zbytečná.

KAPITOLA 2

Škvírami v okenicích se dovnitř dralo ranní světlo. Gala si stoupla před zrcadlo a nasadila si černý klobouk s bílou stuhou.

Paul ospale otevřel oči a zívl.

„Ty už seš vzhůru?“ zeptal se překvapeně.

„Dobré ráno,“ odpověděla. „Nechtěla jsem tě budit, ještě jsi tvrdě spal.“

„Včera jsem šel spát pozdě. Byl jsem dole v baru a pak jsem si ještě dlouho četl.“

Spustila ruce. Jejich oči se setkaly v zrcadle. „Takže to byla dobrá kniha?“

„Ano. No, snad ano.“

„Inspirovalo tě to?“

Podíval se na ni a zasmál se. „Já přeci inspiraci mám.“

Otočila se a zvedla obočí. „Tak proč jsme tady?“

Paul si povzdechl. „Prosím, nezačínej s tím zase, Galo. Ne před snídaní.“

Vzala si kabelku. Hedvábí jejích bílých šatů tiše zapraskalo, jako kdyby bylo nabité elektřinou.

„Jdu se projít, trochu se tady porozhlídnu. Možná taky cestou něco nakoupím. Jestli chceš, vrátím se na oběd.“

Paul si přejel rukou po strništi na bradě.

„Nemusíš spěchat. Dám si kávu a pak zasednu k psacímu stolu. Zvládnu to.“

„Ráda si od tebe přečtu něco nového.“

Vyskočil z postele, přistoupil k ní a objal ji.

„Já vím, chérie. Já přece umím psát. Jsem dobrý básník.“

„To jsi, Paule. Víš, že tvoje texty miluju.“

Dotkl se vlasů na její šíji. Jeho velké ruce působily nejistě. Dopřála mu ještě chvíli a pak se od něj jemně odtáhla.

„Už půjdu, pokus se dneska něco napsat.“

Přikývl na souhlas. Vždycky obdivoval neohrožené vystupování své ženy, její nezlomnou jistotu a strohou eleganci. I po všech těch letech stále uměla nazývat věci pravými jmény. Vzal ji za ruku a v jeho výrazu se mísilo uznání a útrpnost zároveň. Pomyslel si, že pokaždé dokázala najít ta správná slova, ať už ho kárala za jeho aférky a špatné způsoby, nebo mu dopomáhala k literárnímu mistrovství.

„Jsi opravdu dobrá manželka,“ konstatoval upřímně.

Gala prudce vydechla.

„Dobrý bože, to už jsem tak nudná?“ Odtáhla ruku, otevřela dveře a vyšla na chodbu. Tam se ještě jednou otočila. „Doufám, že tvoje nové verše budou oduševnělejší.“

Přestože bylo brzy ráno, slunce už stálo vysoko nad obzorem. Nad pískem se mihotal žár a rozmazával obrysy zálivu.

Gala přešla náměstí před hotelem a vydala se podél zátoky. Chtěla jít do starého města.

Hoteliérův syn Raoul, kterého zastihla ve vstupní hale, jí dal mapu Cadaqués. Pečlivě na ní vyznačil polohu hotelu a obchodu s potravinami, na nějž se ho zeptala. Poradil jí, aby hledala obchod s červenou fasádou na začátku ulice Calle del Call. Nad obchodem měla viset cedule s nápisem COLMADO a před ním prý určitě budou stát nepřehlédnutelné bedny s ovocem a zeleninou.

Nemůžete ho minout, dodal přesvědčivě.

K jejímu překvapení jí doporučil i jednu pâtisserii. Měla ráda sladkosti a opravdu jen pár metrů od hotelu, doleva vzhůru do kopce, byla cukrárna. Rozhodla se, že ji odpoledne navštíví.

Zastavila se a zastínila si oči rukou. Cesta do centra města byla hrbolatá a nezpevněná – dvakrát si na ní ve svých módních střevících málem zvrtla kotník – a končila v průchodu v polovině řady domů. Stranou ve stínu skal zahlédla skupinku postávajících mužů, kteří měli ruce zabořené v kapsách, kouřili a kradmo ji pozorovali.

Před podloubím znovu nakoukla do mapy.

A opět ji napadlo, že shora vypadá záliv v Cadaqués jako trojka ležící na boku. První oblouk, kde se nacházel i jejich hotel, měl mnohem širší poloměr, díky němuž si pravděpodobně vysloužil jméno Platja Gran. Nad vesnicí se stáčel v členitý mys, jenž se táhl daleko do moře.

Podívala se rovně před sebe. Přímo před ní se tyčil mohutný skalnatý výběžek hustě pokrytý natěsno stojícími domy, který tvořil přirozenou hranici mezi oběma lagunami a zasahoval několik metrů do moře.

Znovu nahlédla do mapy. Za průchodem na ni čekal labyrint úzkých uliček protínajících staré město. Kdyby jimi prošla až na konec, našla by na druhé straně skály menší zátoku obklopenou domy, které stály těsně u břehu a odrážely se ve vodě v Port d’Alguer. Tady se vyloďovali hlavně rybáři. Vyložili své úlovky a pak vytáhli lodě na pláž, kde ležely těsně jedna vedle druhé.

I tam terén vybíhal do mysu, který chránil tuto stranu zálivu před zbytkem moře jako přírodní vlnolam. Ale na rozdíl od protější skalnaté pevniny tu vedla písečná cesta z Port d’Alguer až na konec dlouhého hřebene, kde několik roztroušených vil lemovalo třetí a nejosamělejší úsek pláže Cadaqués: Platja des Llané Gran.

Upřímně řečeno ji nijak zvlášť nezajímalo, co leží za skálou. Co by taky dělala na druhém konci téhle zátoky? Našla by tam určitě jen to, co už znala z této strany.

Znovu ji přepadl pocit, že přijet sem byla osudová chyba.

Zaváhala, ale pak pohledem opět sklouzla ke značce uprostřed plánku. Pokud to odhadovala dobře, Calle del Call byla jen dva bloky odtud.

Složila mapu, strčila ji do kabelky a ponořila se do přítmí podloubí. Jsem Pařížanka, pomyslela si otráveně. Takže bych se nejspíš měla v takovém zapadákově zorientovat.

Ve starém městě ji čekalo nemilé překvapení. Jestliže až doteď jí dělala problém částečně nezpevněná cesta, teď narazila na úzké, strmě stoupající uličky dlážděné hrubě otesanými nepravidelnými kamennými deskami. Šedě se leskly a zely mezi nimi nepříjemně široké brázdy.

Gala se podívala na své černobílé lodičky. Vypadaly elegantně, prozrazovaly vkus a bohatství, ale musela uznat, že tady jsou úplně mimo.

Stiskla rty a opatrně kráčela dál.

Alespoň co se obchodu s potravinami týče měl hoteliérův syn se svým popisem pravdu. Bylo opravdu snadné ho najít. Stál na rozcestí a jeho červený nápis zřetelně vynikal na bílé fasádě domu.

Dveře obchodu, rámované stohy zelí, šťavnatých rajčat a zeleného a bílého pórku, byly dokořán.

Vešla dovnitř. Hned napravo ode dveří seděla mladá žena a její dospívající dcera u malého stolku, na kterém stála stříbrná pokladna, a tiše si povídaly.

„Buen Dia!“ pozdravily ji a dívka jí podala lýkovou tašku, aby si do ní dala nákup.

Gala poděkovala a pomalu procházela úzkou uličkou mezi regály, které sahaly až ke stropu. Zahalila ji zvláštní vůně, kořeněná, nakyslá, s nádechem sladkosti, ne nepříjemná, ale pro ni naprosto neznámá. Panovalo tu ticho, které jen občas přerušil tichý šepot u dveří.

Rozhlédla se. V Paříži nakupovala potraviny jen zřídka, o to víc ji překvapilo, když zjistila, jak pestrý zde mají sortiment. Opravdu nečekala misky oliv naložených v oleji s kořením, sladké datle a fíky, ani nažloutlé kousky sýra, které plavaly v mléčném láku v malých soudcích. Nad hlavou jí visely kusy masa různých velikostí a vedle nich uzené šunky a klobásy připravené k odříznutí. Všude kolem ní bylo v regálech naskládané množství konzerv všeho druhu a baňaté dózy naplněné vejci, cibulí nebo cukrovím zabaleným v barevném papíru se slibně leskly. V jednom rohu byly narovnané kbelíky se silně vonícím mýdlem a na polici nad nimi se vršily kalhoty a kabátky z hrubé látky. Gala rozpoznala železné hřebíky, nástroje, nitě a jehly na šití.

Nakonec koupila hrst oliv, kousek sýra, bochník chleba a dvě láhve místního červeného vína, které stály na polici vedle pokladny.

Když pak s nákupem znovu vyšla před obchod, i přes vedro, které na ni sálalo mezi domy, cítila něco jako uspokojení. Paul ji čekal až v poledne, a tak se bez dalšího otálení rozhodla, že se vydá ještě o kousek dál po ulici. Možná skrývá nějaké tajemství, které z ní můžu tohle dopoledne vymámit, pomyslela si Gala vesele.

Tajemství v pravém slova smyslu nenašla. Jen osamělou uličku a další domy omítnuté vápnem, balkony s kovaným zábradlím a malého chlapce dřepícího pod baldachýnem z růžových bugenvilejí, který se táhl ode zdi ke zdi přes celou úzkou uličku. Klučík byl zaujatý hrou s barevnými skleněnými kuličkami.

Pak se stalo něco nečekaného. Právě se chystala otočit a vydat se zpátky, když se nad ní otevřelo okno a o chvilku později se z výšky snesl proud špinavé vody z nádobí a minul ji jen o vlásek.

Lekla se a uskočila na stranu, podpatek pravé boty se jí zaklínil mezi dvě kamenné desky a s hlasitým prasknutím se ulomil.

Klopýtla a hrozilo, že upadne. Ale ustála to a zachránila před rozbitím i láhve vína, které nesla v nákupní tašce. Jen s obtížemi se jí podařilo na prudkém svahu a nerovném terénu bezpečně se postavit.

Opřela se o zeď a lapala po dechu.

Chlapeček na ni zíral s vytřeštěnýma očima.

„Nic se nestalo,“ zamumlala a pokusila se usmát.

V duchu ale proklínala uličku s jejími středověkými dlaždicemi, i podpatek, který mezi nimi zůstal vklíněný.

Dřepla si a pokusila se ho vytáhnout. Při tom si všimla, že hedvábná látka, kterou byl potažený, je na mnoha místech poškozená. Začala za něj tahat, ale ani se nepohnul. Poté se ho snažila ze strany vydloubnout prstem. Ale ani to se jí nepovedlo, místo toho si ulomila dva nehty. To už jí ale bylo jedno. Za každou cenu chtěla podpatek zpátky. Prostě nepřipadalo v úvahu, že by ho nechala trčet v té škvíře.

Znovu na něj zatlačila a nakonec její úsilí slavilo úspěch. Podpatek se posunul o několik milimetrů, a protože se směrem dolů zužoval, bylo nakonec snadné ho vytáhnout.

S úlevou tu věc sevřela v ruce.

Najednou se rozbrečela. S tím nepočítala. Začalo to velmi pozvolna, nejprve jí zvlhly oči a vzápětí ji začaly pálit. Když ale spatřila důvěřivou tvář chlapečka, který teď stál vedle ní a jako útěchu jí podával jednu ze svých kuliček, nahlas se rozvzlykala.

Nechala slzy volně téct. Byla smutná a zároveň se jí ulevilo, jako by právě unikla zlému osudu. Vstala a pohladila chlapce po vlasech.

O něco později vstoupila už podruhé toho dne do obchodu na začátku Calle del Call.

Mlčky ukázala matce a dceři zlomený podpatek.

„Ach, Dios mío!“ naklonily se obě přes stůl.

„Ella necesita un zapatero!“ zvolala žena.

Dívka horlivě přikývla.

žena otočila hlavu a podívala se na ni.

„Zapatero!“ zopakovala naléhavě a Gala usoudila, že má na mysli ševce.

„Merci,“ odpověděla.

„Buena Suerte.“

Dívka Gale poklepala na rameno a naznačila jí, aby ji následovala.

Švec, postarší muž s baskickým baretem a dobráckýma očima, který k její radosti uměl pár slov francouzsky, vzal boty do opravy. Protože se ale nemohla vrátit do hotelu bosá, prodal jí pár espadrilek.

Byly černé, měly pásek přes nárt a patu a pletenou jutovou podrážku. Neladily ke zbytku jejího oblečení, ale do místních ulic byly ideální a navíc velmi pohodlné.

Když procházela chodbou v hotelu, všimla si Paula, který u dveří do pokoje živě hovořil s hoteliérem. Jakmile se dostala na doslech, slyšela, jak manžel říká: „Takže to uděláme, jak jsme se dohodli.“

„Sí!“ odpověděl majitel, otočil se, a když odcházel, přátelsky na ni kývl. „Señoro Éluardová.“

Gala prošla kolem manžela do pokoje a začala vybalovat nákup. Položila víno, chléb, sýr a olivy na odkládací stolek. Tašku z lýka pověsila do skříně.

Když ji zavírala, pohledem přejela stůl. Všechno na něm bylo netknuté.

Psací stroj nepoužitý, místo pro notes s poznámkami prázdné. Nikde, dokonce ani v koši na papír, nenašla pomačkaný list papíru popsaný útržky slov nebo myšlenkou, kterou by považoval za nedopečenou, a proto ji vyhodil.

Zaslechla, jak se zabouchly dveře.

„Co uděláte, jak jste se dohodli?“ zeptala se a v jejím hlase bylo patrné podráždění.

„Překvapení,“ opáčil Paul a rozpřáhl ruce.

„Víš, že nemám ráda překvapení.“

„Nezůstaneme tady sami.“

„Nebudeme sami?“ zeptala se podezíravě. „Aha, ty myslíš Cécile,“ ulevilo se jí. „Ta přijede přece až příští týden. Přiveze ji tvoje matka. Do té doby máš ještě čas…“

„Nemyslím dceru,“ řekl pomalu. „Před chvílí mi volal Camille Goemans. Společně s Magrittovými chtějí na pár dní přijet.“

„Na pár dní? Paule, doufám, že jsi jim vysvětlil, že to nepřipadá v úvahu.“

Paul se opřel o opěradlo židle. „Nepřeháněj, Galo. Samozřejmě jsem řekl, že se na jejich návštěvu těšíme. Koneckonců to byl Camille, kdo mi dal tip na Cadaqués. Nemáš přece nic proti tomu, že se uvidíme s přáteli, ne?“

„Ale ano, Paule. Mám proti tomu hodně. Jsme tady z velmi konkrétního důvodu a troufám si tvrdit, že nenapíšeš ani řádek, když tu budou. Jako vždy budete celý hodiny vysedávat, popíjet pastis a diskutovat o těch ehm… tak významných problémech vaší surrealistický skupiny.“

Zavrtěla hlavou a opřela se o psací stůl. „Bylo od tebe lehkomyslný, že jsi je pozval.“ Zahleděla se na něj a snažila se z jeho tváře vyčíst, proč to vlastně udělal. „Nebo jsi to udělal schválně, abys mě urazil? Snad sis vážně nemyslel, že mi to nebude vadit?“ Otráveně vydechla. „Ať už je to jak chce, nerozumím ti, nerozumím vůbec ničemu.“

Paul chvilku mlčel a pak bezstarostně pokrčil rameny. Nechtěl ji urazit. Ten telefonát mu přišel vlastně vhod. Pocítil při něm úlevu spojenou s pramínkem podvědomé vzpoury. Revolty proti jejímu starostlivému nátlaku, který na něj němě a nemilosrdně každý den doléhal, protože věděl, že stav věcí může změnit jen on sám. Uvízl v beznadějném dilematu. Cítil se vůči ní provinile, ale také se nechtěl podvolit.

„Navíc Camille a René sem nejedou jen kvůli nám. Měli to tak jako tak v plánu. Chtějí navštívit mladého malíře, který by měl na podzim mít výstavu v Goemansově galerii.“

„To je mi jedno, Paule. Měli jsme dohodu, že budeme sami a ty se pokusíš psát. A tys ji porušil. Jsi sobecký a bezohledný.“

Paul mlčel a jen se na ni chladně díval.

Ale Gala se nezalekla.

„Tak dobře. Jak chceš. Až se tu objeví Goemansovi a Magrittovi, odjedu.“

„Můj bože, Galo, teď je to přece v pohodě!“

„Nic není v pohodě! Pořád mě otravuješ svými náladami a táhneš mě sem do téhle díry pod záminkou, že tady chceš psát. A já s tím souhlasila, protože jsem předpokládala, že se díky tomu budeš cítit líp. Ale spletla jsem se. Jakmile vypadnu a nechám tě samotného, abys mohl pracovat, pozveš tyhle lidi.“ Zapřela se rukama o desku stolu. Prsty pevně sevřela jeho okraj z tvrdého dřeva. „Když děláš něco, o čem víš, že mě to zraňuje, tak je to celkem jasný, ne? Znamená to, že ti na mně už nezáleží. Že jsem ti lhostejná.“

Ustoupila od stolu.

„Nemusíš se na mě dívat tak posměšně, Paule, myslím to vážně. Už mě unavuje tahle věčná zákopová válka, kdy se každý z nás snaží získat převahu, aby prosadil své zájmy,“ dala si ruce v bok. „Uznávám, že máme své chyby, oba jsme ješitní a máme nutkání dominovat. Ale já jsem už o tuhle hru ztratila zájem. Předpokládám, že se ti ulevilo, že se mě konečně zbavíš.“

Paul se zasmál. „Pěkný výstup, miláčku. Jako vždycky opravdu skvělý tyjátr. Ale je načase, aby sis konečně zvykla na to, že už nejsem malý kluk, se kterým můžeš šíbovat sem a tam.“

Cítila, jak se jí žaludek svírá vztekem.

„Tu svoji aroganci si můžeš klidně ušetřit, nebo ještě líp: schovej si ji pro svý surrealistický přátele. Možná tím na ně uděláš dojem. Stejně nechápu, proč jsme vlastně vůbec opustili Paříž. Všechno, co děláš, vypadá, jako bysme žili v nějaký bublině, jako bys byl ve svým vlastním životě jen hostem.“

Paul polkl. „Už jsi skončila?“ zeptal se chraplavě.

„Jo, protože k tomu už není co dodat.“

Beze slova se otočila a vyšla otevřenými dveřmi na balkon.

KAPITOLA 3

Salvador jel na kole po stezce na pobřeží, aby nepropásl žádnou z bizarních kamenných soch, které vytesaly z křemene a břidlice divoké vichry pohoří Tramuntana. Za Port Lligatem, malým shlukem rybářských chatrčí, odbočil na východ a zamířil ke Cap de Creus.

Naklonil se dopředu přes řídítka a pevně je svíral, protože kolo nebezpečně drncalo po vymletých kamenech a trsech červenohnědé trávy. Přestože se mu do očí řinul pot, šlapal do pedálů jako zběsilý.

Musel se tam vydat.

Tudela.

Matčino oblíbené místo.

Ne někdy příště. Ne zítra. Dnes.

Proto hned po snídani nasedl na bicykl a vyrazil.

V očích ho pálil pot, rukávem košile si otíral čelo a obočí. Přitom vždycky sklouzl pohledem dolů a zkontroloval nohavici čerstvě vyžehlených bílých kalhot. Měl ji vyhrnutou, aby se nezachytila do řetězu. Pořád držela na svém místě, a tak se znovu soustředil na cestu, která teď vedla mezi olivovníky a kolem opuštěných kamenných domů. Někdy cestu lemovaly husté masité kaktusy a bodláky, jejichž modrošedé květy ve tvaru koule se vznášely půl metru nad červenohnědou zemí.

Táhlo ho to tam, přestože kvůli tomu musel šlapat pět kilometrů přes kopce a údolí. Jedině tam, mezi skalami a v osamělých písečných zátokách mohl načerpat dostatek sil pro svůj velký projekt, první samostatnou výstavu v Paříži.

Zvedl hlavu a nasál tu vůni. V teplém letním vzduchu se vznášelo aroma divokého tymiánu a levandule a na rtech ucítil sůl.

Na moři se objevil parník, který pravidelně pendloval mezi Marseille a Barcelonou, a to mu připomnělo, aby si pospíšil.

Tvrdá písčitá cesta nyní vedla podél vysokého břehu, který na jedné straně strmě klesal k moři. Úzkostlivě se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, zda je kožená taška se skicákem, červenými rudkami a lahví s vodou stále bezpečně připevněná na nosiči.

Už byl skoro u cíle.

Odlehlá krajina kolem něj se teď zdála ještě nedotčenější. Těch pár stromů a keřů nakonec ustoupilo rozeklaným kamenným stěnám, roklím a neobvykle tvarovaným skalním útvarům.

Salvador pomalu zastavil a odhrnul si z opáleného obličeje zvlhlé husté černé vlasy s modrým nádechem. Sesedl, sundal tašku, přehodil si její široký popruh přes rameno a opatrně položil kolo na zem.

Šel po stezce, která nebyla skoro patrná a vedla ho klikatě přes zdánlivě nehostinný mys do tajemných míst, která znal od dětství a na nichž se setkával s důvěrnými přáteli.

Při té myšlence se usmál, protože tam na něj nečekali žádní lidé, nýbrž zvířata. Přesněji řečeno, sochy zvířat z kamene vzniklé neustálou erozí. Rozpoznal velblouda, orla a nahoře nad cestou mohutnou gorilu. Zde na Cap de Creus se postavy vynořily ze skály, aby podněcovaly představivost. Jako by to byla vyobrazení starodávných bohů neznámé mytologie, které vítr a déšť pouze musely zbavit přebytečné horniny.

Salvador miloval tohle místo, kde se ozývala tisíciletí historie země, kde se konce Pyrenejí propadly do moře a božský akt stvoření nikdy nebyl dokončen. Co znamenaly jeho současné obavy tváří v tvář takovým časovým úsekům?

Dovedně šplhal po skalách, skákal z kamene na kámen a pokaždé bezpečně přistál, dokud se nedostal do malé zátoky. Úzký pruh písku byl posetý mušlemi, které se vlhce leskly.

Sundal si sandály a oblečení, pak i svůj náhrdelník z umělých perel a tepaný kovový náramek.

Nahý se brodil do moře. Voda měkká jako hedvábí jeho košile ho chladila na pokožce. Věděl, že moře v laguně je dokonale klidné za každého počasí, a kdyby někdy přišla bouře, malá jeskyně uprostřed pláže poskytovala dostatečnou ochranu.

Zhluboka se nadechl a ponořil. Slunce v širokých pruzích procházelo horními vrstvami jasně modré vody, jako by se snažilo rozzářit písečné mořské dno.

Udělal několik temp a užíval si vznášení se v klidném, téměř beztížném prostoru obklopený bledou zelení, dokud mu nedošel vzduch v plicích a nebyl nucen se vynořit.

Přetočil se na záda a nechal se na hladině nadnášet vodou. Obklopovalo ho příjemné ticho. Občas si tu připadal, jako by byl jediným člověkem na zemi, obklopeným světem, který svou krásu vytvářel podle tajného plánu, jenž byl víceméně náhodný. Krásu, která tu jednoduše byla, svět, co byl ze své podstaty tichý a neobydlený a jehož jediným měřítkem času byly geologické procesy.

Pohlédl vzhůru na mraky, které tam nahoře vlály oškubané, jako by někdo vyčesal z ovčí kožešiny bílé chomáčky uvolněné vlny. Na okamžik se ztratil v nebeských liniích, jež mu připadaly jako rozepjatá andělská křídla. Lehce při tom vesloval rukama, aby ho to neodneslo na volné moře.

Přelila se přes něj malá vlna a vrátila ho do přítomnosti.

Ráno mu otec oznámil, že si s ním chce po večeři promluvit. Salvador přimhouřil oči. Jistě jde zase o tu výstavu. Pro otce už týdny neexistovalo žádné jiné téma. Od té doby, co za něj vyjednal smlouvu s Goemansem, dospěl starý pán zřejmě k závěru, že jeho syn potřebuje manažera. A kdo by se na to hodil lépe než on sám, zkušený notář.

Salvador cítil, jak ho přepadá neklid, svaly na šíji se mu zlostí napjaly.

Měl až po krk toho, s jakou samozřejmostí se otec vměšuje do jeho osobních záležitostí. Vždyť mu je už přes dvacet.

Zamračil se.

Ale zatímco jiní mladí muži už živili vlastní rodiny, on stále bydlí v domě svého otce, kde má i svůj ateliér. Don hradí všechny jeho výdaje. Salvador si stále víc uvědomoval, jak ho to paralyzuje.

Musím se rozhodnout a změnit to, pomyslel si. Ale ne dnes.

Rozmrzele se otočil a plaval zpátky na pláž.

Při zpáteční cestě úplně zapomněl, že příští den se bude v Cadaqués konat trh. Proto teď na křižovatce čekal, až kolem něj projedou dva oslí povozy naložené melouny, a bude moct konečně jet dál.

„Salvadore!“

Zdálo se mu, že slyší hlas, který na něj volá, ale přehlušilo ho skřípění vozů a funění zvířat.

„Salvadore! Salvadore Dalí!“

A teď zase! Opatrně se rozhlédl a ve zvířeném prachu spatřil známou tvář El Betiho, který nyní mířil přímo k němu. Rybář se staral o rodinnou loď, a když byli ještě děti, podnikal s nimi spoustu výletů. To on mu jako první ukázal postavy zamrzlé v kameni na Cap de Creus, a později tam se Salvadorem vesloval, kdykoli se mu zachtělo.

Když k němu rybář dorazil, kašlal a lapal po dechu. Jako vždy trochu páchnul rybinou a v koutku úst svíral vyhaslou cigaretu. „Ještě že jsem tě tu potkal,“ odfrkl si a upravil si pásek u kalhot. „Buď tak hodnej a vyřiď Donovi, že vaše loď je hotová. Každá trhlinka nově vyspárovaná a čerstvě natřená dehtem. Je na obvyklým místě. No, ty víš kde…“

Salvador nepřítomně přikývl a oči upřel někam za El Betiho záda. Cosi upoutalo jeho pozornost.

V prvním patře hotelu vyšla na balkon drobná žena. Jako uhranutý zatajil dech. Upřeně na ni hleděl a sledoval každý její ladný pohyb, dokud nezůstala nehybně stát s rukama elegantně položenýma na kamenné římse a s hrdě zdviženou bradou.

Slunce se zlatavě proplétalo jejími kudrnatými tmavými vlasy a světlo oblévalo její tělo.

Nemohl z ní spustit oči. Upřeně na ni zíral.

„Kam to koukáš, chlapče?“ zeptal se nejistě rybář a sledoval Salvadorův pohled. „Aha, na tu Pařížanku,“ zavrčel a odsunul si pomačkanou čepici z čela. „Přijeli včera. Francouzi, bohatej manželskej pár.“

Poslední dvě slova zdůraznil.

Ale Salvador slyšel El Betiho hlas jen jako vzdálený šum. Každé nervové zakončení v jeho těle bylo nasměrováno k té neznámé ženě.

A pak se to stalo!

Otočila k němu obličej, vrhla na něj rychlý, klidný pohled, a potom se znovu zadívala před sebe.

Rybář si odplivl. „Tu můžeš hned pustit z hlavy, Salvadore. Tuhle ligu ty nehraješ. Na tu nemáš ani náhodou.“

Salvador na to nic neřekl. Nenechal se odradit a dál upíral oči na tu ženu, na její vyjímečný zjev tam nahoře na balkoně hotelu, dokud se na něj znovu nepodívala, tentokrát, jak se mu zdálo, o chviličku déle.

Vtom za ní na balkon vyšel muž v tmavém obleku. Salvador sledoval, jak k ní naléhavě hovoří. Pak ji popadl za paži, aby ji vtáhl do pokoje. Vysmekla se mu, ale on na ni dál mluvil. Následovala prudká výměna názorů, která nakonec skončila tím, že ji znovu chytil za ruku a brutálně ji odvlekl do pokoje.