PRESTUPLJENIJE I NAKAZANIJE

Translation © Libor Dvořák, 2023

ISBN 978-80-207-2179-2

Obsah

Část první

I

II

III

IV

V

VI

VII

Část druhá

I

II

III

IV

V

VI

VII

Část třetí

I

II

III

IV

V

VI

Část čtvrtá

I

II

III

IV

V

VI

Část pátá

I

II

III

IV

V

Část šestá

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

EPILOG

I

II

Část první

I

Za mimořádně horkého podvečera na počátku července ze své komůrky, kterou si pronajal v S-ké ulici, vyšel z domu mladík a pomalu, snad až nerozhodně se vydal ke K-ovu mostu.

Setkání se svou domácí na schodišti se zdárně vyhnul. Jeho kutloch se nalézal až pod samou střechou vysokého čtyřpatrového domu a spíš než lidské obydlí připomínal almaru. Domácí, od níž si komůrku s obědem a úklidem pronajímal, žila v prostorném bytě o patro níž a on musel pokaždé, když odcházel, chtě nechtě míjet dveře její kuchyně, které byly na schodiště téměř vždy dokořán otevřené. Pokaždé když ty dveře míjel, zakoušel mladík bolestně zbabělý pocit, za který se styděl tak, až vraštil čelo. Domácí byl dlužný až hrůza a setkání s ní se děsil.

Ne snad že by byl tak bojácný a zakřiknutý, dokonce spíš naopak, ale od jisté doby byl neustále až extaticky napjatý a podrážděný. Pohroužil se do sebe a veškeré vztahy zpřetrhal do té míry, že se bál vlastně jakéhokoli setkání – nejen s domácí. Bída ho doslova drtila, ale i s tímhle setrvalým stavem stísněnosti si poslední dobou přestal mořit hlavu. Zabývat se svými každodenními záležitostmi a znovu a znovu se do nich nořit už nehodlal. Domácí se ve skutečnosti nebál, ať už proti němu kula cokoli, ale přece se s ní nebude zastavovat, poslouchat všelijaké nesmysly o každodenních titěrnostech, do kterých mu přece naprosto nic není, všechno to její dorážení s nedoplatky, všechny její pohrůžky a stesky, při nichž se musel neustále vytáčet a lhát – tak to ne, to už je lepší kolem dveří proklouznout tak, aby ho nikdo neviděl, a zmizet.

Ostatně tentokrát ho strach ze setkání se svou věřitelkou přepadl, až když už vycházel na ulici.

Tak já se chystám na takovou věc, a přitom se děsím vyslovených prkotinek! pomyslel si s podivným úšklebkem. No… ano… všechno je přece v našich rukou, a když nám něco přeletí přes nos, tak je to jen a jen vina naší zbabělosti – to je jednou dáno… A stejně by mě zajímalo, čeho se lidé bojí nejvíc! Asi nového kroku, ba dokonce nového vlastního slova – z toho máme největší strach… Ačkoli já asi zbytečně žvaním. A protože žvaním, tak nic nedělám. To jsem se naučil během posledního měsíce: celé dny proležet doma v koutě, jen tak do vzduchu pustě žvanit – a přemýšlet o časech krále Klacka. Nebo třeba teď: kam jdu? Copak jsem toho schopen? Copak to můžu myslet vážně? Vůbec ne! To jen tak fantazíruju a pohrávám si s pitominkami! No jistě, jsou to fakt jen pitominky!

Venku bylo šílené vedro a navíc dusno, všude se tlačili lidé, drolila se omítka, všude jen lešení, cihly, prach a takový ten zvláštní letní puch, který důvěrně zná každý Petrohraďan, co si nemůže pronajmout letní dům za městem – tohle vše najednou zasáhlo i beztak pocuchané mladíkovy nervy. Nesnesitelný smrad, linoucí se ze špinavých náleven, kterých je v této části města obzvlášť hodně, a opilci, na něž, přestože byl všední den, narážel na každém kroku, to vše odporný a smutný kolorit celkového dojmu ještě dotvářelo. Jemnými rysy mladíkovy tváře se na okamžik mihl výraz naprostého hnusu. Byl opravdu nápadně pohledný – s nádhernýma černýma očima, temně rusými vlasy, o něco vyššího než středního vzrůstu, štíhlý a elegantní. Během chvilky však upadl do jakéhosi hlubokého zadumání, ba snad až zapomnění, a dál už si ničeho kolem nevšímal, ba ani si všímat nechtěl. Jen tu a tam si pro sebe něco mumlal – však byl také monologům uvyklý, což právě sám sobě přiznal. Vzápětí si uvědomil, že se mu myšlenky občas v hlavě pletou a že je velmi slabý, protože už druhý den skoro nic nejedl.

Oblečený byl tak prabídně, že jinému, a třeba témuž uvyklému člověku by bylo stydno vycházet v takových cárech z domu ven. Ostatně v téhle čtvrti zbědované oblečení zaskočilo jen málokoho. Blízkost Senného náměstí, hojnost všelijakých hampejzů a převážně dělnické a řemeslnické obyvatelstvo, tísnící se v ulicích a uličkách centra města, skýtaly občas panorama tak pestré, že se nějakým těm výstředním postavičkám přísně vzato nebylo co divit. V mladíkově duši se však nahromadilo tolik zlostného opovržení, že přes veškerý svůj mladistvý ostych si z vlastních potrhaných hadrů nic nedělal ani venku na ulici. Horší to bylo, když narazil na nějakého známého či bývalého přítelíčka, protože s těmi se potkával věru nerad… Jenže mezitím kolem na obrovském voze, taženém obrovským koněm, neznámo kam a neznámo proč převáželi jednoho opilce, který na něj zplna hrdla zařval: „Tak co, ty německej kloboučníku!“ a ukazoval na mladíka rukou. Ten se zastavil a rukama křečovitě sevřel svůj klobouk. Byl vysoký, kulatý, od Zimmermanna, ale celý otrhaný, úplně vybledlý, děravý a samá skvrna, bez krempy a naprosto nestvůrně naražený ke straně. To, co se ho zmocnilo, však nebyl stud, ale docela jiný pocit, připomínající spíše úlek.

„To jsem přece věděl, to jsem si mohl myslet!“ huhlal zaskočeně. „To by to dopadlo moc ošklivě! A takhle je to vždycky – že nějaká hloupost, nějaká naprosto banální pitomost může člověku všechno pokazit! No jistě, ta hučka je příliš nápadná… Je směšná, a proto nápadná… K těm svým hadrům si musím opatřit nějakou kšiltovku, takovou obyčejnou placku, a ne něco tak zrůdného. Tohle přece na hlavě nikdo nenosí, takže člověka kdekdo zaznamená na verstu daleko a bude si tu hučku pamatovat – jako důkaz! A to bych měl být co nejnenápadnější… Nejhorší na tom je, že jsou to úplné drobnosti! Jenže právě drobnosti nakonec dokážou jednomu srazit vaz a všechno zhatit…“

Už to neměl daleko, dokonce věděl, kolik kroků od vchodu do svého domu musí urazit – přesně sedm set třicet. Jednou se zasnil až příliš a při té příležitosti si to spočítal. Tou dobou svým snům ještě nevěřil a jejich šílená, nicméně mámivá opovážlivost ho jen rozčilovala. Teď, o měsíc později, už se na věci díval jinak a přese všechny znepokojivé monology o vlastní bezmoci a nerozhodnosti ten ohavný sen bezděky začal považovat za svůj podnik, přestože sám sobě ještě příliš nevěřil. I teď, když si šel předem všechno vyzkoušet, jeho rozrušení s každým krokem jen sílilo.

S trnoucím srdcem a nervním rozechvěním došel k obrovitému domu, jehož jedna stěna se tyčila nad kanálem a druhá fasáda byla obrácená do ulice. Dům byl plničký většinou malých bytů, jež obývali různí živnostníci, třeba krejčí či zámečníci, ale taky všelijací Němci, kuchařky, děvuchy, živící se, jak se dá, drobní úředníčci a podobně. Vystupující i vycházející obojími venkovními dveřmi čile kličkovali předním i zadním dvorem. Stále se tu pohybovali tři až čtyři metaři. Mladíka potěšilo, že ani jednoho z nich nepotkal a hned za vchodem nenápadně proklouzl k zadnímu schodišti. Bylo úzké a tmavé, prostě zadní, ale tohle už všechno prozkoumal a věděl a velice se mu to zamlouvalo: v takové tmě mu ničím nehrozil ani vyloženě zvědavý pohled. Jenže stejně se dost bojím – a co by se asi dělo, kdybych jednou šel doopravdy přímo na věc? pomyslel si bezděky, když vystoupal do třetího patra. Tady mu cestu zahradili vojenští vysloužilci, kteří si zrovna přivydělávali stěhováním nábytku. Mladík už věděl, že v tomhle bytě žije jeden německý úředník s rodinou. Takže Němec tu už nebude a na čas zůstane v patře obydlený jen stařenin byt. Což je dobře… pro každý případ… pomyslel si zas a u dveří jejího bytu zazvonil. Zvonek cinkl jen slabě, jako by nebyl měděný, ale jen plechový. V maličkých bytech podobných domů jsou takovéto zvonky skoro všechny. On ale ten zvuk už dočista pustil z hlavy, takže teď mu to klinknutí najednou připomnělo cosi, co už si uměl jasně představit… Nervy měl tentokrát napjaté tak, až se celý zachvěl. Po chvíli se dveře pootevřely, ale tak, že vznikla jen tenká škvírka: obyvatelka bytu si tou skulinou příchozího prohlížela se zjevnou nedůvěrou a ve tmě bylo vidět jen její lesklé oči. Jakmile ale zjistila, že na patře je plno lidí, osmělila se a dveře otevřela úplně. Mladík překročil práh a vstoupil do temné předsíně, přehrazené přepážkou, za níž se skrývala maličká kuchyňka. Stařena stála před ním a mlčky na něj zírala. Byla to droboučká vyschlá prostovlasá baběnka, asi tak šedesátiletá, s pichlavými zlými očky a malým ostrým nosem. Světlé, jen mírně prošedivělé vlasy byly hojně natřené olejem. Tenký dlouhý krk, připomínající slepičí nožku, si ovinula jakýmsi flanelovým hadrem a přes ramena si, ač bylo takové vedro, přehodila otrhanou, zažloutlou a vybledlou kožešinovou kacabajku. Co chvíli kašlala a hekala. Mladík na ni zřejmě vrhl pohled, který ji znepokojil, protože jejíma očima znovu probleskla ona počáteční nedůvěra.

„Jsem Raskolnikov, student, navštívil jsem vás už před měsícem,“ vyhrkl tlumeně a lehce se uklonil, protože si uvědomil, že je třeba chovat se zdvořile.

„Však já si vás pamatuju, panáčku, moc dobře vím, že už jste tu byl,“ pronesla zřetelně stařenka, která z jeho tváře i nadále nespouštěla zpytavý pohled.

„No ano… a teď opět přicházím ve stejné záležitosti…“ pokračoval Raskolnikov, který s vědomím stařeniny nedůvěřivosti poněkud zrozpačitěl.

Možná se takhle chová vždycky, ale já si toho tenkrát nepovšiml, pomyslel si a dvakrát dobře mu z toho zrovna nebylo.

Stařena se jakoby zadumaně zamyslela, pak ustoupila stranou, ukázala na dveře do pokoje a vybídla ho:

„Jen račte, panáčku!“

Nevelký pokoj, do nějž vstoupil jako první, byl žlutě vytapetovaný, s četnými pelargoniemi a síťovanými záclonami v oknech a v tuhle chvíli ho jasně osvětlovalo zapadající slunce. Až to přijde, asi bude taky takhle svítit! napadlo bezděky Raskolnikova a rychle celou místnost obhlédl, aby si pokud možno zapamatoval, co kde stojí. Nebylo tu nic výjimečného. Velmi starý nábytek ze žlutého dřeva představovala pohovka s obrovským ohýbaným opěradlem, u ní stál oválný stůl, ve výklenku hned vedle toaletka se zrcadlem, pár židlí při zdech a dva či tři šestákové barvotisky ve žlutých rámečcích, zobrazující německé slečny s ptáčky v rukou – to bylo všechno. Pod malou ikonkou v koutě visel kahanec. Všechno tu bylo nápadně čisté, nábytek i podlaha byly naleštěné tak, že se jen blyštěly. To je Lizavetina práce, pomyslel si Raskolnikov. Po celém bytě byste opravdu nenašli ani prášku.

Takhle čisto mívají jedině staré zlé vdovy, dumal si pro sebe dál v duchu a zvědavě se zahleděl na kartounový závěs ve dveřích do sousedního maličkého pokojíku, kde zřejmě stála stařenina postel a komoda a kam se zatím ještě nepodíval. Tyhle dvě místnosti tvořily celý byt.

„Tak čím můžu sloužit?“ zeptala se stařenka, sotva za ním vstoupila do pokoje, a znovu se postavila před něj, aby mu mohla zírat přímo do očí.

„Tady vám prosím nesu zástavu!“ řekl a vytáhl z kapsy staré ploché stříbrné hodinky. Na zadním víčku byl vyrytý glóbus. Řetízek měly hodinky ocelový.

„Nejdřív byste ale měl vyplatit předešlou. Měsíc skončil už před třema dny.“

„Tak mi počkejte ještě měsíc, však vám vaše procenta ještě přidám.“

„To je věc mý dobrý vůle, panáčku, jestli vám počkám, nebo jestli tu vaši věcičku rovnou prodám.“

„Kolik mi půjčíte proti těm hodinkám, Aleno Ivanovno?“

„Nosíte cetky, panáčku, co nemaj dohromady žádnou cenu. Na ten prsten jsem vám posledně půjčila dva rublíky, jenže novej takovej koupíte u zlatníka za půldruhýho.“

„Dejte mi aspoň čtyři – rozhodně je vyplatím, jsou po otci. A už brzy dostanu peníze.“

„Půldruhýho – a procenta zaplatíte předem, pokud vám to vyhovuje.“

„Půldruhého?“ zvolal Raskolnikov.

„Jak račte,“ a stařena mu hodinky podala zpátky. Mladík si je vzal a rozzuřil se tak, že chtěl hned odejít. Vzápětí se ale vzpamatoval, protože si uvědomil, že jinak už nemá kde si půjčit a že sem přece přišel i kvůli něčemu jinému.

„Tak navalte!“ odsekl hrubě.

Stařena se pohrabala v kapse, vytáhla klíče a odešla za závěs do sousední místnosti. Mladík zůstal sám uprostřed obývacího pokoje, zvědavě naslouchal a přemítal, co se děje vedle. Ozval se zvuk odemykané komody. To musí být horní zásuvka, napadlo ho. Klíče nosí v pravé kapse, to je jasné… Všechny je má v jednom svazku, na železném kroužku… A jeden je o hodně větší, možná třikrát než ostatní, takový hodně zubatý, takže ten od komody rozhodně nebude… Což znamená, že tu má ještě nějakou truhličku, nebo pokladničku… Zajímavé… Ale právě k něčemu takovému by se ten klíč hodil… Stejně je to ale všechno pěkná ničemnost…

Stařena se vrátila.

„Tak tady to je, panáčku. Když z rublu platíte desetník měsíčně, tak za půldruhýho ruble to bude dělat patnáct kopějek – a na měsíc předem. No a za ty dva původní rublíky mi tedy podle stejných počtů na měsíc dopředu dáte dvacetník. To máme dohromady pětatřicet kopějek. Takže za ty vaše hodinky dostanete rublík patnáct. Tady to je, prosím pěkně.“

„Cože! Nakonec to dělá rubl patnáct?“

„Přesně tak, vašnosti.“

Mladík se dál nedohadoval a peníze si vzal. Díval se na stařenu a s odchodem nijak nespěchal – jako by hodlal ještě něco říct, či dokonce udělat, ale jako by sám v tuhle chvíli nevěděl, co přesně…

„Možná vám během pár dnů přinesu ještě jednu věcičku, Aleno Ivanovno… stříbrnou… moc pěknou… takovou tabatěrku, jen co mi ji kamarád vrátí!“ Najednou ztratil kuráž a zmlkl.

„No tak pak si to probereme, panáčku.“

„Spánembohem… To jste tu pořád sama, sestřička tu není?“ zeptal se na odchodu do předsíně pokud možno co nejsamozřejměji.

„A co vám je do toho, panáčku?“

„Vlastně nic. Ptám se jen tak. Protože vy přece… Mějte se tu pěkně, Aleno Ivanovno!“

Raskolnikov od stařeny odcházel viditelně vyšinutý a tenhle stav se neustále prohluboval. Jak tak sestupoval po schodech, dokonce se několikrát zastavil, jako by ho cosi znovu a znovu zaráželo. Když se konečně dostal na ulici, zvolal:

„Panebože, jak je to všechno hnusné! Cožpak já skutečně hodlám… Ne, to je hloupost, nesmysl!“ dodal rezolutně. „Jak já se mohl dopracovat něčeho tak hrozného! To jsem opravdu schopen takové ohavnosti? Takové špíny, ničemnosti – vždyť je to hnus a nic víc než hnus! A já přitom už celý měsíc…“

Své vzrušení nedokázal přesně vyjádřit ani slovy, ani neartikulovanými výkřiky. Srdce mu svíral pocit nezměrného hnusu, který ho jitřil již cestou ke stařeně, ale teď se rozrostl do takové míry, že Raskolnikov najednou nevěděl, kam se před tou tísní vrtnout. Motal se po chodníku jako opilý, vrážel do kolemjdoucích, jako by je vůbec neviděl, a vzpamatoval se až v další ulici. Rozhlédl se kolem a uvědomil si, že stojí přímo před krčmou, do jejíchž sklepních prostor se šlo dolů po schodech. Ze dveří se na ulici zrovna vypotáceli dva opilci, kteří se navzájem podpírali a zároveň si nadávali. Raskolnikov dlouho neváhal a okamžitě sestoupil dolů. To zatím ještě nikdy neudělal, ale teď se mu točila hlava a zároveň ho trýznila palčivá žízeň. Dostal chuť na studené pivo a zároveň svůj náhlý záchvat slabosti připisoval tomu, že má hlad. Posadil se do tmavého špinavého kouta k lepkavému stolku, objednal si pivo a první sklenici do sebe naráz obrátil. Hned se mu ulevilo a taky myšlenky se rázem projasnily. „Je to všechno nesmysl,“ řekl si tlumeně s nadějí v hlase, „a nemá cenu se s tím mořit! Je to jen fyzické vyčerpání! Stačila sklenice piva, suchar – a v hlavě se člověku rázem rozsvítí! Fuj, to je ale zbytečná lapálie!“ odplivl si vztekle, ale přes ten opovržlivý plivanec už se na svět díval vesele, jako by se v jediném okamžiku zbavil děsivého břemene, a přátelsky se rozhlédl po dalších pijanech. I v tomto okamžiku si však maně uvědomoval, že všechno to puzení k příjemnějším věcem je taky chorobné.

V lokále bylo touhle dobou docela málo lidí. Kromě těch dvou ožralů, které potkal ve dveřích, hned za nimi vyšla celá parta – nějakých pět lidí s harmonikou, mezi nimi jedna ženská. Dole zůstal jeden mírně podnapilý, takový obyčejný chlápek u piva, a s ním jeho kamarád, tlustý, obrovitý, v krátké bundě sibirce, namol opilý, který na své lavici podřimoval a jen tu a tam náhle rozhodil ruce do stran, luskal prsty, aniž se z lavice zvedl, začal komíhat horní částí těla a k tomu si broukal jakési nesmysly, k nimž se ze všech sil snažil dát dohromady i konkrétní verše:

Celej rok tu ženskou vopleskával,

celéééj rok tu ženskou vopleskááával…

Pak se najednou vzbudil docela a spustil zas:

Po Poďjačeský jsem si šel,

svoji bejvalku našel…

Jeho euforii však nikdo nesdílel: mlčenlivý společník tyhle výlevy sledoval hodně nedůvěřivě, až nepřátelsky. A byl tu ještě jeden muž, na první pohled vysloužilý ouřada. Seděl stranou nad svou sklenicí, tu a tam z ní usrkával a rozhlížel se kolem. Vypadal taky docela nepokojně.

II

Raskolnikov nebyl na davy zvyklý a, jak už bylo řečeno, jakékoli společnosti se vyhýbal – obzvlášť v poslední době. Najednou ho to ale táhlo k lidem. Jako by se v něm odehrávalo cosi nového a zároveň pocítil jakousi žízeň po lidské společnosti. Za celý měsíc té své soustředěné trýzně a ponurého neladu byl tak unavený, že si alespoň na okamžik potřeboval oddechnout v jiném světě, doslova v jakémkoli, takže přese všechnu tu špínu kolem s potěšením dál zůstal v nálevně.

Majitel podniku se většinou zdržoval v jiné místnosti, ale často odkudsi sestupoval do lokálu po schůdcích, což dávalo vyniknout jeho šviháckým vysokým botám s ohrnutými holeněmi. Oblečený byl do dlouhé, v pase zabrané haleny, do příšerně umaštěné černé vesty bez kravaty a celá jeho tvář byla jako naolejovaná, takže připomínala namazaný železný zámek. Za výčepním pultem stál asi tak čtrnáctiletý kluk a byl tu ještě jeden, o něco mladší, který roznášel, co si kdo objednal. K mání byly strouhané okurky, černé suchary a na kousky nakrájená ryba – a to všechno odporně zapáchalo. Bylo takové dusno, že jen sedět vedle něčeho takového bylo k nesnesení a do vzduchu se navíc mísil pach lihovin – až se zdálo, že stačí ho vdechnout, a budete opilí.

Někdy nám život připraví setkání s lidmi, které vůbec neznáme, ale o něž se začneme rovnou zajímat, najednou, aniž bylo řečeno jediné slovo. Přesně takovýto dojem učinil na Raskolnikova host, který seděl opodál a vypadal jako penzionovaný úředník. Mladík si později onen první dojem několikrát vybavil a připisoval ho jisté předtuše. Neustále po něm pokukoval, už proto, že ten ho taky upřeně sledoval, a bylo znát, že by se moc rád co nejdřív dal do řeči. Ostatní v nálevně včetně krčmáře si úředník prohlížel bez zájmu, znuděně, ale zároveň i s přívažkem jakési povýšené přezíravosti – jako by to byli nevzdělanci nízkého původu, s nimiž si stejně nemá co říct. Byl to přinejmenším padesátník střední, ale docela statné postavy, s prošedivělými vlasy a velkou pleší, s tváří od neustálého pití zažloutlou, ba až nazelenalou a s napuchlými váčky, ve škvírkách mezi nimiž svítila drobná, ale inteligentní zarudlá očka. Čímsi však působil velice zvláštně. Z jeho pohledu vyzařovalo jakési vytrvalé nadšení, nepostrádající rozum, ba bystrého ducha, ale zároveň jako by z jeho očí šlehalo i šílenství. Oblečen byl do starého, beznadějně otrhaného černého fraku s urvanými knoflíky. Z posledních sil se držel jeden jediný, na který si jeho majitel, pamětliv dobrého vychování, frak zapínal. Zpod nankinové vesty trčela náprsenka, celá pomačkaná, špinavá a pobryndaná. Tvář si jako správný úředník holil, ale naposledy to už muselo být hodně dávno, takže z ní hustě vyráželo šedivé strniště. Také z jeho chování a pohybů čišelo cosi solidně úřednického. Byl ale celý nepokojný, prohraboval si vlasy a chvílemi si hlavu zničeně podepíral oběma rukama, spočívajícíma odranými lokty na politém a lepkavém stole. Nakonec na Raskolnikova zpříma pohlédl a pevným, zvučným hlasem pronesl:

„Směl bych vás, velevážený pane, zdvořile oslovit? Protože přioděn sice nejste zrovna vybraně, ale má zkušenost ve vás rozpoznává člověka vzdělaného a pití neuvyklého. Vzdělání jsem si vždy považoval, zvláště pojí-li se s ušlechtilými city – a kromě toho jsem titulární rada. Marmeladov jméno mé, titulární rada. Jste také ve státní službě, smím-li se ptát?“

„Ne, já studuji…“ odpověděl mladík, dílem zaskočený jak jeho vskutku šroubovaným jazykem, tak tím, jak ho ten člověk přímo a bez obalu oslovil. Jenže ač si ještě před chviličkou přál alespoň nějaký kontakt s jiným člověkem, hned při první takové příležitosti, kdy byl on sám bezprostředně osloven, zničehonic znovu pocítil svou obvyklou podrážděnost vůči každému vetřelci, který by se třeba jen pokoušel proniknout do jeho soukromí.

„Takže student? Nebo snad bývalý student?“ zvolal úředník. „To jsem si myslel! Což dělají zkušenosti, velevážený pane, letité zkušenosti!“ a hnán přívalem sebechvály si přiložil ukazovák na čelo. „Takže jste byl student, navštěvoval jste vzdělávací zařízení! Dovolíte laskavě?“ Přizvedl se, mírně zavrávoral, chopil se své sklenky i láhve a k mladíkovi si přisedl, mírně šikmo od něj. Byl opilý, ale dál mluvil květnatě a s vervou, jen chvílemi se zajíkal či v řeči škobrtl. Na Raskolnikova se vrhl až lačně, jako by on sám už taky měsíc s nikým nemluvil.

„Velevážený pane,“ spustil znovu skoro slavnostně, „bída není vada, ale realita. Já vím, že opilství taky není ctnost, ale tím spíš. Ovšem žebrota, velevážený pane, to už vada je, prosím pěkně. Když jste jen chudý, stále si ještě dokážete podržet svou přirozenou ušlechtilost, ale jakmile se vydáte po žebrotě, tak si nic takového neuchováte nikde a nikdy. Za žebrotu vás z lidské pospolitosti dokonce neženou holí, ale rovnou vymetou koštětem, aby to bylo co nejurážlivější; a je to správné, však třeba já jsem ochoten za žebrotu urážet i sebe sama. Proto taky to pití! Přesně před měsícem zmlátil mou ženu pan Lebezjatnikov, velevážený pane, a má choť, to je onačejší tvor než já! Račte mi rozumět? Ale teď bych se vás jen tak z čiré zvědavosti zeptal: měl jste někdy tu čest nocovat na Něvě, na senných šífech?“

„Ne, to ne,“ odpověděl Raskolnikov. „A co to má být?“

„Zrovna jsem odtud přišel, prosím pěkně, trávím tam už pátou noc, prosím…“

Znovu si nalil, obrátil sklenku do sebe a zamyslel se. A opravdu, leckde na jeho šatech, a dokonce i ve vlasech byla tu a tam vidět ulpělá suchá stébélka. Bylo víc než pravděpodobné, že těch pět dní se ani jednou nesvlékl a neumyl. Obzvlášť ruce měl hrozné: mastné, rudé a se špínou za nehty.

Zdálo se, že jeho řeči vzbudily sice mdlou, ale přece jen všeobecnou pozornost. Kluci za pultem se začali chichotat. Jak to tak vypadalo, i krčmář sešel po schodech dolů jen proto, aby si „srandistu“ taky poslechl – líně se usadil opodál a jen táhle a důležitě zíval. Bylo zřejmé, že Marmeladova tu znají už dávno. Slabost pro květnatou mluvu zřejmě taky získal díky zvyku klábosit po hospodách s kdekým, i s těmi, které vůbec neznal. Tenhle zvyk se u některých opilců mění v potřebu – zejména u těch, k nimž se doma chovají příkře nebo s nimi rovnou zacházejí jako s onucí. Právě proto se ve společnosti sobě podobných vždycky snaží vyžadonit cosi jako ospravedlnění, či dokonce úctu.

„Ty seš mi ale srandista!“ houkl na něj krčmář. „Proč teda nepracuješ, proč nesloužíš někde na úřadě, když si ouředník?“

„Jistě, proč nesloužím,“ chopil se toho hned Marmeladov, obracející se ovšem výlučně na Raskolnikova, jako by mu otázku položil on. „Copak si myslíte, že mě srdce nebolí – při pomyšlení, jak se tím životem zmítám? Třeba když pan Lebezjatnikov přesně před měsícem vlastnoručně zmlátil mou manželku a já jen ležel namol opilý – myslíte si, že jsem netrpěl? Velmi se omlouvám, mladý muži, ale stalo se vám… někdy… že jste někde beznadějně žadonil o peníze?“

„Asi ano… ale co myslíte tím beznadějně?“

„Inu – zda šlo o to, že nemáte nejmenší naději, pěkně prosím, a předem víte, že z toho žadonění nic nebude. Protože třeba předem a nade vši pochybnost víte, že tenhle svrchovaně spořádaný a svrchovaně respektovaný pán vám žádné peníze nedá – a proč by vám je taky dával, ptám se vás? On přece dobře ví, že mu je nikdy nevrátíte. Jen tak ze soucitu? Jenže pan Lebezjatnikov, který sleduje nejnovější myšlenkové proudy, zrovna onehdy vysvětloval, že soucit v naší době zakazuje i věda, a že třeba v Anglii, kde se pěstuje politická ekonomie, to všichni respektují. No a vidíte – i když předem víte, že vám nic nedá, stejně se k němu vydáte a…“

„Ale proč tedy za ním jdete?“ přerušil ho Raskolnikov.

„A co mám dělat, když jinak není kam jít? To přece potřebujeme – aby každý člověk měl za kým jít! Jelikož občas přijde chvíle, kdy za někým jít jednoduše musíte, a basta! Když moje jediná dcera poprvé v životě vyrazila šlapat, vydal jsem se za ním taky… (protože dcera je z toho šlapání vlastně živa, prosím pěkně)…“ dodal v závorce a neklidně se po mladíkovi podíval. „No nic, velevážený pane, to nic!“ dodal ihned kvapně. A když oba kluci za pultem vyprskli a zazubil se i sám hospodský, docela klidně prohlásil: „To nic, pěkně prosím! Takové reakce mě nezaskočí, protože všichni už všechno vědí a vše jinak tajné je zcela zjevné; mně se to ani nehnusí, alébrž se s tím smiřuji. Tak ať, aťsi! Ejhle, člověk! Dokázal byste, mladý muži… Ačkoli ne, já to řeknu jasněji a obrazněji: byl byste tak smělý a při pohledu na mě se opovážil prohlásit, že přese všechno nejsem dobytek?“

Mladý muž ani nehlesl.

„Inu dobrá!“ pokračoval rétor co nejsolidněji a další chichotání v lokále přečkal s až zdůrazňovaným akcentem na vlastní důstojnost. „Nechť jsem tedy vůl, kdežto ona dáma! Já jsem prapodstaty zvířecké, kdežto Katěrina Ivanovna, má choť, je bytost vzdělaná a urozená, dcera štábního důstojníka. Dobře tedy – já jsem sice padouch, ale ona je nositelkou velkého srdce, navíc obdařenou city, patřičně zušlechtěnými výchovou. Jenže… ach bože, kéž by mě tak někdy politovala! Velevážený pane, ach, velevážený pane, vždyť přece každému člověku je zapotřebí alespoň jednoho jedinkého místa, kde by mohl být politován! Ovšem Katěrina Ivanovna je dáma sice velkomyslná, ale nespravedlivá… A ač chápu, že když mě kráká za pačesy, činí tak s převelikou lítostí (a za pačesy mě kráká, mladý muži, to přiznám bez mučení),“ připustil opět s kromobyčejnou důstojností, i když opět zaslechl to chichotání, „ale proboha kdyby tak alespoň jednou… Jenže to ne! Ne! Vše je dávno ztraceno – darmo mluvit, věru darmo! – ačkoli se už nejednou stalo, co jsem si tolik přál, nejednou, jenže… takový už mám povahový rys: jsem rozený dobytek!“

„To teda jo!“ utrousil zívající krčmář.

Marmeladov rezolutně praštil pěstí do stolu.

„Takový mám zkrátka povahový rys! Kdybyste to tak věděl, velectěný, ale já jí propil i punčochy! Ne botky, prosím, to by bylo takříkajíc v řádu věcí, ale punčochy, obyčejné punčochy, vašnosti! Nebo její mohérový šátek, který jsem jí nedaroval já, ale kdosi už dávno přede mnou, takže byl čistě její; a to žijeme ve studeném kumbálu, kde tuhle zimu nastydla tak, že začala kašlat, a to prosím i krev. Máme tři malé děti a Katěrina Ivanovna kolem nich skáče od rána do večera, věčně něco čistí a leští a taky myje ty děti, protože je odmala uvyklá čistotě – jenže to všechno se slabými plícemi, náchylnými k souchotím, to já moc dobře vím. Myslíte, že ne? Náhodou vím, a čím víc piju, tím to vím líp. Proto taky piju – jelikož v tom pití hledám soucit a smilování. Nikoli veselí, ale jen a jen rmut… Piju, protože chci trpět!“

A málem v zoufalství sklonil hlavu až ke stolu.

„Mladý muži,“ napřímil se znovu a pokračoval, „jako bych ve vaší tváři četl jakýsi žal. Přečetl jsem si ho hned, jakmile jste vstoupil, a právě proto jsem vás neprodleně oslovil. Anžto když vám hodlám sdělit příběh svého života, rozhodně se nechci zostuzovat před těmito nýmandy, kteří už to stejně všechno vědí, ale pátrám po citlivém, vzdělaném člověku. Račte vědět, že moje žena se vzdělávala v guberniálním šlechtickém vzdělávacím ústavu a na závěrečném plesu tančila v tom šátku přes ramena před gubernátorem a dalšími osobnostmi, za což se jí dostalo zlaté medaile a pochvalného listu. Inu… medaili… tu už jsme prodali… a to dávno… kdežto pochvalný list stále ještě přechovává v truhle, nedávno ho ukazovala naší domácí. A přestože s ní máme přenekonečné rozbroje, chtěla se aspoň před někým pochlubit a sdělit mu, že zažila i šťastnější dny. Já to neodsuzuji, rozhodně ne, protože to je to poslední štěstí, co si v duši uchovala, kdežto vše ostatní už se doslova v prach obrátilo! Ano, jistě, má choť je dáma horkokrevná, hrdá a nezlomná. Podlahu si musí mýt sama a je o černém chlebu, ale neúctu k sobě nesnese. Proto taky nehodlala jen tak pominout hrubost pana Lebezjatnikova, a když ji za to pan Lebezjatnikov ztřískal, skončila na lůžku snad ani ne kvůli tomu výprasku, ale kvůli tomu, jak si to brala. Já si ji vzal už jako vdovu se třemi dětmi, jedno menší než druhé. Za svého prvního muže, pěchotního důstojníka, se provdala z lásky, a dokonce s ním uprchla z rodného domu. Milovala ho nezřízeně, jenže on se dal na karban, dostal se až před soud a pak umřel. Ke konci ji hodně bil, ale ona mu taky nezůstala nic dlužna, což dobře vím, protože je to dokumentárně doloženo, jenže na něj stejně dodnes vzpomíná se slzami v očích a pořád mi ho předhazuje, ale já jsem rád, opravdu rád, protože alespoň ve vzpomínkách si tu a tam připadá šťastná… S těmi třemi dětmi zůstala v zastrčeném drsném újezdu, kde jsem tou dobou žil taky, a upadla do bídy tak beznadějné, že ač jsem sám ve světě viděl už hodně trampot, tohle ani popsat pořádně nedokážu. Nikdo z příbuzných nebyl ochoten se jí ujmout. A ona byla pyšná, až příliš pyšná… A přesně v té chvíli, velevážený pane, jsem jí, rovněž jako vdovec se čtrnáctiletou dcerou z prvního manželství, nabídl ruku, protože už jsem se na ty útrapy nemohl dívat. S jak strašlivými strázněmi se potýkala, můžete koneckonců vyrozumět i z toho, že tak vzdělaná a vychovaná dáma ze známé vážené rodiny souhlasila s tím, že si vezme mě! Ale vzala! Sice plakala, štkala a rukama lomila, ale provdala se za mě. Protože se neměla kam vrtnout. Chápete to, velectěný pane, jste si vědom, jaké to je, když se nemáte kam vrtnout? Ne! To vy zatím ani chápat nemůžete… Celý rok jsem své posvátné povinnosti plnil naprosto poctivě a tohohle (píchl prstem do své lahve) jsem se ani nedotkl – protože vím, co se patří. Jenže ani to nebylo dost, a pak jsem ještě ke všemu přišel o místo, ne z vlastní viny, to místo bylo prostě zrušeno. A pak už jsem se tedy dotkl! Nu a dnes už je to půldruhého roku, co jsme se po mnoha bědách a dobrodružstvích ocitli tady, v tomto velkoměstě, oplývajícím spoustami památek. Sehnal jsem si tu i místo… Sehnal, ale zase ztratil. Umíte si to představit? Tentokrát jsem ho ovšem ztratil z vlastní viny, protože se znovu prosadil ten můj rys… Bydlíme teď v kumbále u domácí Amálie Fjodorovny Lippevexelové, ovšem nemám potuchy, z čeho platíme nájem a jídlo. Kromě nás tam žije plno dalších lidí… Naprostá Sodoma… to ano… Za tu dobu hodně vyrostla i moje dcerka z prvního manželství; co ta za tu dobu dospívání od své macechy vytrpěla, o tom raději pomlčím. Protože Katěrina Ivanovna je sice dáma překypující citem a velkomyslností, ale je to taky popudlivá svéhlavinka, a když to na ni přijde… To pak… inu ano! Raději na to nevzpomínat. Jak jistě chápete, tomu děvčeti se žádného vzdělání nedostalo. Před nějakými čtyřmi lety jsem se pokusil vštípit jí základy zeměpisu a světových dějin, jenže sám v těchto vědách nejsem příliš zběhlý a učebnice jsem taky neměl, snad jen pár knížek… Taktak… Ale ty už dnes taky nemám, ty knížky. A tím ta výuka ustala. Skončili jsme někde u Kýra Velikého. Pak, jakmile dosáhla dospělosti, přečetla si sama pár věcí povahy povýtce romantické a k tomu docela nedávno péčí pana Lebezjatnikova taky Lewisovu Fyziologii, pokud to račte znát… Četla to s velkým zájmem a některé pasáže nám dokonce jen tak z hlavy převyprávěla – a to je celé její vzdělání! A teď vám položím jednu čistě privátní otázku, velectěný pane: kolik si podle vás může chudé, ale počestné děvče vydělat poctivou prací? Ani patnáct kopějek ne, vašnosti, pokud je poctivá a nemá žádné zvláštní vlohy, a to si na chvilku nevydechne! A třeba takový státní rada Ivan Ivanovič Klopštok (ráčil jste o něm někdy slyšet?) nejenže jí za ušití půltuctu holandských košil do dneška nezaplatil, ale ještě ji potupně vyhnal – nohama na ni zadupal a sprostým slovem počastoval; prý že límečky nemají to správné číslo a ušité jsou prý nakřivo. A doma přitom hladové malé děti… Katěrina Ivanovna lomí rukama, přechází po místnosti a na tvářích jí naskákaly rudé skvrny, to se u téhle choroby děje vždycky. A prý: ‚Tak ty si tu u nás bydlíš, darmožroutko, jíš, hřeješ se tady… Jak si to představuješ, když ty děti už tři dny kůrku chleba neviděly?‘ Já ležel… jak lazar… ale no co, opilý jako vždycky, a slyším, jak jí Soňa odpovídá (tichounce, takovým plachým hláskem… drobná blondýnečka, tvářinka bledá a vyhublá): ‚A to mám podle vás jít dělat takovou věc, Katěrino Ivanovno?‘ Mezitím k nám domácí totiž hned třikrát poslala Darju Francevnu, ženskou ničemnou, kterou na policii znají jako své boty. ‚Máte pravdu,‘ ušklíbla se Katěrina Ivanovna. ‚Stojí to za tolik opatrování? Copak je to takový poklad?‘ Ale neklaďte jí to za vinu, velectěný pane, rozhodně neklaďte! Nebylo to řečeno s chladnou hlavou, ale naopak ve velkém rozjitření, s chorobou na krku a s pláčem hladových dítek v uších – a vlastně spíš proto, aby se Soni dotkla, než že by to mínila doslova… Protože taková už je Katěrina Ivanovna. Jakmile se třeba rozpláčou děti, a je jedno, že z hladu, okamžitě je začne bít. A najednou vidím, jak někdy po páté Soněčka vstala, uvázala si šátek, oblékla kabátek, z bytu odešla a vrátila se asi po osmé. Vstoupila do bytu, šla rovnou ke Katěrině Ivanovně a mlčky před ni na stůl položila třicet rublíků. Nepronesla ani slůvko a na macechu se ani nepodívala – jen si vzala velký soukenný zelený šátek, (jeden takový doma máme, společný, pro celou rodinu), zakryla si jím celou hlavu i s obličejem, lehla si tváří ke zdi na postel – a ramínka i celé tělo se jí jen otřásají… Kdežto já dál taky ležel, jenže celý ožralý, prosím pěkně… A pak najednou, mladý muži, vidím, jak k ní, taky beze slova, přistoupila Katěrina Ivanovna, přímo k Soněččině postýlce, a celý večer u ní proklečela, líbala jí nohy a vůbec nechtěla vstát, a pak obě usnuly v objetí… Obě… obě… ano prosím… a já… se tam zatím válel opilý jako snop!“

Marmeladovův hlas se jakoby zlomil a on umlkl. Pak si najednou kvapně nalil, napil se a temně hekl.

„A od té doby, velevážený pane,“ pokračoval po malé odmlce, „stačila jedna nepříjemná náhoda a pomluva jedné zlomyslné osoby (čemuž byla obzvláště nápomocna Darja Francevna, prý za to, že jí nebyla prokazována náležitá úcta), a od té doby si moje dcera Sofja Semjonovna musela pořídit žlutou legitimaci a kvůli tomu už s námi nadále nemohla pobývat. Jelikož to nechtěla připustit ani Amálie Fjodorovna (přestože při tom ponoukání Soni držela s Darjou Francevnou), ani pan Lebezjatnikov… Tak je to… A právě kvůli Soně pak zažil tu nepříjemnost s Katěrinou Ivanovnou. Nejdřív Soněčku sám nutil, ale pak si najednou postavil hlavu: Jak to přijde, abych já, muž tak osvícený, žil pod jednou střechou s takovou! Jenže Katěrina Ivanovna to jen tak nenechala, Soněčky se zastala… A už to bylo… Takže teď k nám Soněčka zajde vždy spíš až za tmy, Katěrině Ivanovně pomáhá, a dokonce i peněz jí nechá, kolik zrovna může… Pronajala si pokojík u krejčího Kapernaumova, jenže ten je kulhavý a koktavý, a celá ta jeho početná rodina taky koktá, včetně jeho ženy… Všichni jsou přitom v jedné místnosti, jenom Soňa má svou samostatnou komůrku za přepážkou. No ano… jsou chudí jako kostelní myši a koktají… Tak je to… Tak jsem tenkrát hned po ránu vstal, prosím pěkně, nasoukal se do těch svých hadrů, prosebně vzepjal ruce k nebi a vydal se k Jeho Excelenci Ivanu Afanasjevičovi. Račte znát Jeho Excelenci Ivana Afanasjeviče! Ne? Tak to neznáte muže Božího! Takový vosk před tváří Hospodinovou – opravdu taje zrovna jako vosk! Až zaslzel, když nejdřív byl tak laskav a všechny mé nářky vyslechl. A povídá mi: Inu, Marmeladove, jednou už jsi má očekávání zklamal… Ale vezmu si tě na svou vlastní zodpovědnost – přesně takhle mi to řekl –, tak na to mysli a zatím běž! Zulíbal jsem prach z jeho bot, samozřejmě jen v duchu, protože doopravdy by mi to strach nedovolil. Je to vysoký úředník a muž nových státnických a osvícených zásad. Jakmile jsem se vrátil domů a oznámil, že jsem opět ve státní službě a dostávám gáži… Proboha, neumíte si představit, co se v tu chvíli odehrálo!“

Marmeladov celý rozrušený znovu zmlkl. Přesně v tom okamžiku do nálevny vstoupila celá parta opilců, kteří už toto měli viditelně dost, a ve vchodu se ozvaly zvuky najatého flašinetu a puklý, asi sedmiletý dětský hlásek, prozpěvující Chaloupko má. V lokále bylo rázem hlučno. Krčmář a další obsluha se hned rychle vrhli k příchozím. Marmeladov jim nevěnoval nejmenší pozornost a pokračoval ve svém vyprávění. Už ho to hodně vyčerpávalo, jenže čím byl opilejší, tím byl taky řečnější. Vzpomínka na nedávný kariérní úspěch jako by mu přilila života do žil a tvář se mu snad až rozsvítila. Raskolnikov ho pozorně poslouchal.

„Je to tak pět týdnů, vašnosti. Taktak… Jakmile se to ty dvě, Katěrina Ivanovna a Soněčka, dověděly… můj ty smutku – docela jako bych se najednou přestěhoval do království Božího! Když jsem dřív někde doma ležel jako ten dobytek, slyšel jsem jen kletby a nadávky. Kdežto teď? Chodí kolem mě po špičkách a jen okřikují děti: Semjon Zacharyč přišel z úřadu unavený a musí si odpočinout, pšššt! Než jdu do služby, dostanu kávičku a převařenou smetanu. Chápete to? Opravdickou smetanu pro mě začaly shánět! A kde opatřily peníze na solidní uniformu, jedenáct rublů padesát kopějek – tomu už vůbec nerozumím! Vysoké boty, nádherně naškrobené náprsenky, úřednický frak, a to všechno v dokonalém stavu za pouhých jedenáct a půl rublíku, prosím pěkně! Když jsem se první den vrátil ze služby, nestačil jsem se divit: Katěrina Ivanovna mi uvařila oběd hned ze dvou chodů, polévka a slanina na křenu – až do téhle chvíle jsem neměl ponětí, že něco takového vůbec existuje! Šaty neměla skoro žádné… vlastně opravdu žádné, vašnosti, a najednou je vyšňořená, jako by se chystala na návštěvu. A přitom to ty ženské dokážou pořídit z ničeho: načešou se, vyhrabou někde čistý límeček, nějaké šikovné narukávníčky – a jsou z nich najednou docela jiné ženy, mladší a krásnější! A Soněčka, děvčátko moje zlaté, pomáhala hlavně penězi a říkala: Nějaký čas k vám moc často chodit nemůžu, nesluší se to, a když, tak jen za šera, aby mě nikdo neviděl. Slyšíte to, slyšíte? Já si říkal, že si po obědě zdřímnu, jenže to byste nevěřil. Katěrina Ivanovna to nevydržela, a přestože si s domácí Amálií Fjodorovnou sotva před týdnem vylály těmi nejhoršími slovy, najednou ji pozve na kafíčko. Proseděly spolu dobré dvě hodiny a celou tu dobu si špitaly: Semjon Zacharyč je zase ve službě, dostává plat – a to za Jeho Excelencí přišel sám a Jeho Excelence mu osobně vyšla naproti, všechny ostatní nechala čekat, uchopila Semjona Zacharyče za loket a před celým osazenstvem si ho odvedla do kanceláře. No slyšíte to? ‚Já si vaše zásluhy samozřejmě moc dobře pamatuji, Semjone Zacharyči, a přestože jste propadl té neodpovědné slabosti, věřím, že teď svým slibům dostojíte! Tím spíš, že po vašem odchodu tu všechno začalo jít od deseti k pěti (no slyšíte mě?), ale teď doufám své slovo dodržíte!‘ A musím vám říct, že tohle všechno si prostě vymyslela, ale ne proto, aby se jen lehkomyslně holedbala, prosím! Nene, ona sama tomu věří a samu sebe hýčká podobnými představami, namouduši! A já to neodsuzuji, opravdu ne, to přísahám! A když jsem před šesti dny domů přinesl první služné, třiadvacet rublů čtyřicet kopějek, a do posledního šestáku jí to všechno dal, tak mi řekla, že jsem obrázek: ‚A ty můj obrázku!‘ Byli jsme u toho sami dva, rozumíte? Ani se mi nechce věřit, že bych byl taková ozdoba a tak dokonalý manžel? Asi ano, protože mě štípla do tváře a opakovala: ‚Ty můj obrázečku!‘“

Marmeladov přestal a vypadal, že se chce usmát, jenže přesně v tom okamžiku se mu roztřásla brada. Zatím se ale udržel. Celá ta krčma, jeho zpustlý vzhled, pět nocí strávených na senných šífech na řece, láhev s kořalkou – a k tomu až chorobná láska k ženě a k rodině, to všechno jeho mladého posluchače nutně muselo vyvádět z míry. Raskolnikov naslouchal velmi pozorně, ale zároveň s pocitem vnitřního bolu. Už litoval, že sem vůbec chodil.

„Velevážený pane, velevážený pane!“ zvolal Marmeladov, který se opět vzpamatoval. „Možná je vám to všechno k smíchu, stejně jako komukoli jinému, a že vás jen otravuji všemi těmi hloupými malichernostmi života mé domácnosti, ale mně to k smíchu není! Protože já to všechno mám pod kůží… Onen rajský den mého života a celý ten večer mě samotného uvrhl do stavu bezuzdného snění. Přemítal jsem, jak doma všechno zařídím, nakoupím dětem nové šaty, ženě zase dopřeji poklid a jedinou svou vlastní dceru vytáhnu z bahna a přivedu ji zpět do lůna rodiny… A kdovíco ještě mi táhlo hlavou… Což je jistě odpustitelné, vašnosti. Pane můj milý (Marmeladov se náhle ošil, zvedl hlavu a upřeně se zadíval na svého společníka), jenže nazítří po všem tom snění (tedy přesně před pěti dny) jsem se navečer lstivě jako neviditelný duch zmocnil klíče od truhly Katěriny Ivanovny, vytáhl jsem vše, co ještě zbylo z přineseného služného – kolik přesně to bylo, už si nepamatuji –, a prosím, jen se na mě podívejte! Je po všem! Už pátý den jsem nebyl doma, kde mě určitě hledají, se státní službou je konec a úřednický frak jsem v putyce u Egyptského mostu vyměnil za tohle přiodění… Takže je všemu konec!“

Marmeladov se udeřil pěstí do čela, zaťal zuby, přimhouřil oči a loktem se mohutně zapřel do stolu. Během jediné minuty se však jeho tvář proměnila, on zničehonic s jakýmsi hraným šibalstvím a chtěnou neomaleností pohlédl na Raskolnikova, zasmál se a prohodil:

„No a dneska jsem byl u Soni, jestli by mi nedala pár drobných, abych se dostal z kocoviny! Checheche!“

„To mi neřikej, že ti něco dala!“ zařval kdosi z party opilců a rozřehtal se na celé kolo.

„Tuhle lahvičku jsem si koupil za peníze od ní, prosím pěkně,“ obrátil se Marmeladov opět výhradně na Raskolnikova. „Třicet kopějek jsem z jejích vlastních rukou obdržel, a byly to poslední drobné, co měla, sám jsem to viděl… Neřekla nic, jenom na mě beze slova pohlédla… Takhle se pro lidi nesoužíme na zemi, ale tam… kde se nad lidmi teskní, pláče, ale nic se jim nevyčítá, naprosto nic! Jenže to bolí mnohem víc, o hodně víc, když vám nikdo nic nevyčítá! Třicet kopějek, no jejej! A víte, jak by je potřebovala? Co myslíte, pane můj předrahý? Vždyť ona se teď musí udržovat v čistotě. A to stojí peníze, protože to je čistota zvláštní, rozumíte? Musí si nakoupit všelijaké šminky, jak jinak… Naškrobené sukýnky, parádní střevíčky, aby v nich při překračování louže pěkně předvedla nožku. Tak chápete, co to je, pane, takováhle čistota? A prosím, já, její vlastní otec, ji připravil o posledních třicet kopějek, jen abych měl na to své ožralství! A už za ně piju prosím! Vlastně už jsem je propil prosím! Copak takového může být někomu líto? Co? Je mě vám líto, pane? Mluvte, pane – je, nebo ne? Chechecheche!“

Chtěl si ještě dolít, ale už nebylo co. Láhev zela prázdnotou.

„Kdo tebe by asi tak litoval?“ zvolal krčmář, který se najednou ocitl těsně vedle nich.

Kolem se ozval smích a kletby. Smáli se a kleli ti, co poslouchali, i ti, co neposlouchali a jen sledovali postavu vysloužilého úředníka.

„Proč litovat! Proč mě by měl někdo litovat?“ zaskučel najednou Marmeladov a s rukou vztaženou kupředu se vší rozhodností povstal, jako by očekával přesně něco takového. „Proč mě litovat, říkáš? Ano, mě není proč litovat! Mě je třeba ukřižovat, přibít mě na kříž, a ne litovat! Tak mě ukřižuj, když si troufáš soudit, a až budu na kříži, tak mě polituj! Sám ti na ten kříž klidně vylezu, protože já neočekávám veselí, ale slzy a smutek! Snad si nemyslíš, kupčíku, že mi ta tvoje flaška přinesla nějakou slast? Na jejím dně jsem hledal jen stesk a žal, žal a slzy, a to jsem taky našel a všeho dosyta okusil; a polituje nás jen ten, kdo politoval všecky a kdo všecky a všecko chápal, on jediný, a proto může soudit. Toho dne přijde a zeptá se: ‚A kde dceř je, co maceše zlé souchotinářské a dětem cizím nezletilým plně se oddala? Kde dceř je, co otce svého pozemského, opilce proklatého bez ohledu na jeho zvěrstva politovala?‘ A řekne: ‚Jen přijď! Už jsem ti odpustil… Jednou ano… Leč odpuštěni ti budou i další tví hříchové přemnozí – za to, že tolik lásky je v tobě…‘ A odpustí mé Soně, rozhodně odpustí, to já dobře vím, že odpustí… Když jsem k ní onehdy zašel, mé srdce to jasně vycítilo. Všechny rozsoudí a všem odpustí, i dobrým i zlým, i přemoudřelým i pokorným… A až s tím vším bude hotov, tak si povolá i nás: ‚Pojďte i vy,‘ řekne. ‚Vy opilci, vy slaboušci, vy nestydové!‘ A my k němu bez ostychu přikročíme a staneme před ním. A on řekne: ‚Jste sice vepři vzhledu zvířeckého, ale pojďte i vy!‘ A moudří a rozmyslní zahalasí: ‚Pane, proč jsi k nim tak shovívavý?‘ A on řekne: ‚Proto, mí moudří, proto, mí rozmyslní, že ani jeden z nich si nemyslí, že je něčeho takového hoden!‘ A vztáhne k nám ruce své, a my k nim připadnem… a rozpláčem se… a všemu porozumíme! A porozumí všichni… i Katěrina Ivanovna… i ta pochopí… Nechať nadejde království Tvé, Pane!‘“

A celý malátný a vyčerpaný klesl na lavici; na nikoho se ani nepodíval, jako kdyby vše kolem pustil z hlavy, a jen se hluboce zamyslel. Jeho slova snad na chvilku udělala jakýsi dojem – asi tak na minutu se rozhostilo ticho, ale pak se znovu rozezněl smích a klení:

„To je mi rozumbrada!“

„A lhář!“

„Ouřada jeden!“

A tak dále a tak podobně…

„Pojďme, pane,“ zvedl najednou Marmeladov hlavu a oslovil Raskolnikova. „Dovedete mě domů… Je to u Kozelů, ve dvoře. Je čas… jít za Katěrinou Ivanovnou…“

Raskolnikov chtěl odejít už dávno, a že by Marmeladova doprovodil, ho napadlo samotného. Marmeladov měl nohy mnohem nemohoucnější než jazyk, a tak se o mladého muže rád ztěžka opřel. Bylo to nějakých dvě stě tři sta kroků. Jak se tak opilec blížil ke svému domovu, stále důrazněji se ho zmocňovaly rozpaky a strach.

„Katěriny Ivanovny se nebojím,“ mumlal si rozrušeně, „ani toho, že mě bude tahat za pačesy. Copak vlasy… to je přece hloupost! To myslím upřímně! Ono to bude dokonce lepší, když mě za ně začne krákat, toho se nebojím… Zato… jejích očí… ano, očí se bojím! A taky červených skvrn po tvářích… a ještě… jejího dechu se bojím. Viděls někdy, jak lidé při téhle nemoci dýchají – zvlášť v rozčilení? A ještě se bojím dětského pláče… Protože pokud Soňa nedala dětem najíst… Tak nevím, opravdu nevím! No a bití se taky nebojím… A řeknu ti, mladý pane, že když mě bije, tak nejenže to nebolí, ale dokonce mi to přináší rozkoš… Bez toho se už skoro neobejdu. Je to tak lepší. Když mě zbije, tak se jí na duši uleví… Proto je to lepší… A už jsme tady. To je Kozelův dům. Majitel je zámečník, bohatý Němec. Tak mě veď!“

Domovním vchodem vstoupili do dvora a vydali se do třetího patra. Schodiště bylo čím dál tím temnější. Bylo už skoro jedenáct večer, a i když v tuhle roční dobu se v Petrohradu o nějaké noci nedá mluvit, na horním konci schodů nebylo skoro vidět.

Malé ukoptěné dveře nad schodištěm, až úplně nahoře, byly otevřené. Zbytek svíčky osvětloval ubohý pokojík, dlouhý sotva deset kroků, takže z předsíně se dal přehlédnout celý. Byl tu hrozný nepořádek a všude se něco válelo, hlavně dětské oblečení. Zadní kout byl od zbytku místnosti oddělený děravým prostěradlem. Za ním se zřejmě skrývala postel. V celé místnosti byly jen dvě židle a silně potrhaná koženková pohovka, před níž se tyčil starý kuchyňský stůl s holou stolní deskou z nenatřeného borového dřeva. Na jeho kraji stál železný svícen se skoro dohořelou lojovou svíčkou. Bylo zřejmé, že Marmeladov neobýval kout za prostěradlem a měl tu svůj samostatný kumbálek, ale ten byl taky průchozí. Dveře do dalších místností či spíše kójí, na něž byl rozdělen byt Amálie Lippevexelové, byly pootevřené. Zpoza nich se ozýval křik a hluk. Kdosi se tam chechtal. Vypadalo to, že se tam u čaje hrají karty. Slova, která odtud vylétala, byla občas hodně hrubá.

Raskolnikov okamžitě pochopil, kdo je Katěrina Ivanovna. Byla to strašlivě vyhublá žena, původně zřejmě štíhlá, dosti vysoká a stále ještě pěkně rostlá, s nádhernými tmavorusými vlasy a obličejem opravdu poznamenaným sytě rudými skvrnami. Chodila po svém pokojíku sem a tam s rukama křečovitě přitištěnýma k hrudi, s okoralými rty a nepravidelně, přerývavě oddechovala. Oči se jí horečnatě leskly, ale jejich pohled byl pichlavý a nehybný a v posledním třepotavém světle dohořívající svíce působila celá ta souchotinářsky nepokojná tvář churavým dojmem. Raskolnikov ji odhadoval tak na třicet a k Marmeladovovi se opravdu nehodila… Žena si příchozích nevšimla, vůbec je nezaznamenala – byla v jakémsi transu, takže skutečně neslyšela a neviděla. V místnosti bylo dusno, ale okno neotevřela; ze schodiště to nepříjemně páchlo, ovšem ani dveře, které k němu vedly, nebyly zavřené; z nitra bytu se sem dveřmi, rovněž nezavřenými, valila oblaka tabákového dýmu, který ji dráždil ke kašli, ale dveře nechala tak… Nejmenší z dětí, asi šestiletá holčička, spala celá skrčená v polosedě na podlaze, s hlavou opřenou o pohovku. Zhruba o rok starší chlapec se třásl v koutě a plakal. Zřejmě zrovna dostal nařezáno. Nejstarší ze sourozenců, asi tak devítiletá dívenka, vytáhlá a tenoučká jako sirka, jen ve zbědované košilce samá díra a ve zchátralém plátěném kabátku, přehozeném přes holá ramínka a ušitém zřejmě už někdy přede dvěma lety, protože teď jí nesahal ani po kolena, stála v koutě vedle bratra a objímala ho kolem krku dlouhou rukou, seschlou do proporcí párátka. Vypadalo to, že ho chlácholí a snaží se mu zabránit, aby se znovu nerozeštkal, a zároveň svýma obrovitýma černýma očima, které se ve vyzáblé vylekané tváři zdály ještě větší, s velkým strachem sledovala matku. Marmeladov dovnitř nevstoupil. Poklekl přede dveřmi a před sebe nastrčil Raskolnikova. Jakmile si žena neznámého všimla, mírně zmateně zůstala stát; pak se vzpamatovala a patrně zauvažovala o tom, proč přichází. Nejspíš ale dospěla k závěru, že jde někam dál do hloubi bytu, protož jejich pokoje byly průchozí. Dál už si tedy Raskolnikova nevšímala a šla k venkovním dveřím, aby je zavřela, pak ale spatřila muže klečícího na prahu a zaječela:

„Á, tak pán se nám vrátil! Ty kriminálníku! Ty netvore! Kde jsou peníze? Ukaž, co máš po kapsách! A v jakých to jsi hadrech? Kde jsou tvoje šaty? A peníze! No tak mluv!“

A vrhla se ho prohledávat. Marmeladov ihned poslušně rozpažil široko do stran, aby jí to šacování usnadnil. Po kapsách neměl ani kopějku.

„Tak kde jsou prachy?“ křičela. „Panebože, je možný, že by to všechno prochlastal? V truhle mi zbývalo eště dvanáct rublů!“ a najednou ho jako šílená popadla za vlasy a vlekla ho za sebou do pokoje. Marmeladov se jí to pokoušel usnadnit, a tak ji po čtyřech pokorně následoval.

„Tohle je pro mě rozkoš! Žádná bolest – roz-koš, ve-le-vá-že-ný pa-ne!“ vykřikoval Marmeladov, kterého žena dál vlekla za vlasy do bytu, a který se jednou dokonce praštil čelem o podlahu. Dítě spící na podlaze se probudilo a rozplakalo se. Chlapec v koutě nevydržel, znovu se zachvěl, zakřičel a v děsivém úleku, připomínajícím záchvat, se vrhl ke starší sestře. Rozespalá mladší dívenka se třásla jako osikový list.

„Tys to propil! Všechnos prochlastal!“ kvílela zoufale nešťastná žena. „A svý šaty taky nemáš! Že jsou hladem, to ti nevadí! (Zalomila rukama a ukázala na děti.) Život jeden ničemnej! A co vy, že se nestydíte!“ vrhla se najednou na Raskolnikova. „Ty s ním jdeš z putyky? A chlastal jsi s ním? Ty taky? Vypadni!“

Raskolnikov beze slova co nejrychleji odešel. Tím spíš, že vnitřní průchozí dveře se mezitím otevřely dokořán a dovnitř jimi nakouklo několik zvědavců. Vesměs to byly drzé rozchechtané ksichty s papirosami a dýmkami, někteří měli na hlavách jarmulky. Vidět bylo postavy v rozhalených županech či v až příliš odvážných letních šatech. Někteří drželi v rukou karty. Obzvlášť je všechny pobavilo, když Marmeladov, stále ještě vlečený za vlasy, vykřikoval, že tohle je pro něj rozkoš. Někteří dokonce vstoupili až do místnosti, ale nakonec se zezadu ozval zlověstný vřískot – kupředu už se drala sama Amálie Lippevexelová, aby tu pěkně po židovsku zjednala pořádek a snad už posté nešťastnou nájemnici hrubě vybídla, aby hned zítra vypadla. Raskolnikov už na odchodu stihl spěšně sáhnout do kapsy, vyhrábnout měďáky, které mu zbyly po rublu rozměněném v nálevně, a nenápadně je položit na okno. Pak, už na schodišti, se vzpamatoval a nejraději by se býval vrátil.

Co jsem to udělal za pitomost, napadlo ho, oni přece mají Soňu, kdežto já peníze sám potřebuju. Pak ale zvážil, že vzít si peníze zpátky už nepůjde a že by to beztak neudělal, mávl rukou a zamířil domů. Však ona Soňa taky potřebuje ty šminky, uvažoval dál a jedovatě se zašklíbil. A což teprve ta zvláštní čistota co stojí! Však ona Soněčka taky může třeba už dnes přijít zkrátka, protože je to taky riziko, tenhle lov na kožešinová zvířata a zlatokopectví… Takže rodinka bez mých drobných zítra třeba nebude mít co do huby! Chudák Soňa! Ti si panečku vykopali studánku, a teď k ní chodí! To je jasné, že k ní chodí! Už si zvykli. Nejdřív si poplakali, ale pak si zvykli. Ten mizera člověk si zvykne na všechno!

Zamyslel se.

„A co když se mýlím,“ zvolal bezděky, „co když člověk není mizera, čímž míním celý lidský rod? To by pak znamenalo, že vše ostatní jsou předsudky a vnucené obavy, ale ve skutečnosti nic takového neexistuje – a tak to taky má být!“

III

Ráno se probudil dost pozdě, po neklidném spánku, který ho ovšem nikterak neposílil. Připadal si žlučovitý, podrážděný a vzteklý a svou komůrku si prohlížel s nenávistí. Byla to nepatrná klícka, asi tak šest kroků dlouhá, se žlutými, většinou odchlíplými tapetami – tak nízká, že člověk jen trochu vyššího vzrůstu se tu cítil celý nesvůj, protože měl neustále dojem, že už v příštím okamžiku musí hlavou narazit do stropu. Odpovídající byl i nábytek: tři staré, dost pošramocené židle, v koutě nalakovaný stůl, na němž leželo několik sešitů a knih, ale už podle toho, jak jsou uprášené, bylo jasné, že lidská ruka se jich dávno nedotkla; a nakonec tu byla velká nemotorná pohovka, zabírající málem celou stěnu a polovinu šířky místnosti, která Raskolnikovovi sloužila i jako postel. Často si ani nestlal, ani se nesvlékal a rovnou uléhal, tak jak byl, přikryl se svým starým ubohým studentským kabátkem a jinak měl jen jeden malý polštářek, pod který nastrkal všechno své prádlo, čisté i špinavé, aby měl víc pod hlavou. Vedle pohovky stál ještě malý stolek.

Zpustlejší a zanedbanější už snad ani být nemohl, ale Raskolnikovovi to v současném rozpoložení ducha bylo až příjemné. Před všemi si jako želva zalezl do svého krunýře, a dokonce i tvář služky, která mu měla poklízet a tu a tam k němu nakoukla, v něm vyvolávala jakousi žlučovitou křeč. Tak to ale bývá u všech osamělců, kteří se utkvěle soustředí na jednu věc. Bytná mu už dva týdny neposílala nic k jídlu, ale jeho doposud ani nenapadlo za ní zajít a všechno si vysvětlit, i když už tak dlouho neobědval. Kuchařka a zároveň jediná služka domácí byla tímto stavem věcí dokonce potěšená, docela u něj přestala uklízet a třeba jen zametat a koštěte se bezděky chápala tak jednou týdně. A právě ona ho tentokrát probudila:

„Vstávej, co chrápeš?“ zaječela mu nad hlavou. „Už je devět pryč. Tajdle ti nesu čaj, aspoň ten by sis mohl dát. Jen se na sebe podívej, jak seš vyzáblej!“

„To je od domácí, či co?“ zeptal se pomalu a s bolestným výrazem se na pohovce přizvedl.

„Ta jo, ta ti tak pošle čaj!“

Postavila před něj svůj vlastní puklý čajník, z nějž už bylo upito, a vedle něj položila dva nažloutlé kousky cukru.

„Vem si prosím tě tohle, Nastasjo,“ pohrabal si kapsu (také tentokrát spal oblečený) a vytáhl hrstičku měděných mincí, „a doběhni mi koupit žemli. Taky se stav u řezníka a tam kup kousek nějakého levného salámu.“

„Žemli ti za chviličku přinesu, ale nechceš místo salámu rači šči? Dobrá polívčička, ze včerejška. Nechala jsem ti už večer, ale tys přišel moc pozdě. Fakt dobrý šči!“

Když polévku přinesla a on se do ní pustil, uvelebila se Nastasja vedle něj na pohovce a rozpovídala se. Byla to opravdu hodně upovídaná ženská odněkud z venkova.

„Vona Praskovja Pavlovna si na tebe chce stěžovat na policajtech,“ řekla najednou.

Raskolnikov se velmi zaškaredil.

„Na policii? A kvůli čemu?“

„No že jí neplatíš a z gvartýru se přitom vodstěhovat nechceš. Tak kvůli tomu.“

„Kruci, to mi ještě tak scházelo,“ zamumlal a skřípl zuby, „protože to se mi zrovna teď ani trochu nehodí… Je to husa,“ dodal nahlas. „Ještě dneska za ní zajdu a promluvím s ní.“

„Copak husa to je, stejně jako já, ale co ty, mudrlante? Ležíš tu jako žok a užitek z tebe nejni žádnej. Řikals, že dřív jsi aspoň chodil doučovat děti, tak jak to příde, že teď neděláš vůbec nic?“

„Ale dělám…“ pronesl zdráhavě a zároveň drsně Raskolnikov.

„Jo? A co?“

„No práci…“

„Jakou práci?“

„Přemýšlím,“ poznamenal po krátké odmlce smrtelně vážně.

Nastasja se skoro skácela smíchy. Byla smíšek, a když ji něco rozveselilo, nezvučně se kolébala a třásla po celém těle – tak dlouho, až jí z toho začínalo být nevolno.

„To máš takovejch prachů, či co?“

„Když nemáte pořádné boty, nemůžete chodit po žácích. A vůbec – já na to kašlu.“

„Do studně neplivej, eště se z ní rád vody napiješ.“

„Za doučování skoro nic nedostanete. Přece se nebudu mořit pro pár krejcarů,“ broukl bez valné chuti, jako by jen pokračoval ve svých úvahách.

„Nojo, pán by chtěl rovnou celej kapitál!“

Vrhl na ni zvláštní pohled.

„To ano, celý kapitál,“ prohlásil tvrdě a odmlčel se.

„Nono, pomalejc, abys mě nevyděsil – i když já mám pro strach uděláno. Tak mám ti skočit pro ty žemle, nebo ne?“

„Jak chceš.“

„Hele, na něco sem zapomněla. Včera navečír ti přišlo ňáký psaní.“

„Dopis? Mně? A od koho?“

„No to nevim vod koho. Ale počťákovi sem zaplatila tři kopějky. Tak mi to snad dáš, né?“

„Nejdřív mi ho přines, proboha!“ zvolal Raskolnikov celý rozrušený.

Za minutu byla zpátky i s dopisem. Jak se dalo čekat, přišlo z R-ské gubernie, od matky. Celý bledý ho od Nastasji převzal. Už dávno žádný dopis nedostal, ale teď mu srdce sevřelo i něco docela jiného.

„Buď tak laskava a odejdi, Nastasjo! Tady máš své tři kopějky a hlavně zmiz, proboha!“

Ruce s dopisem se chvěly, ovšem otevírat ho před ní se mu nechtělo – přál si s ním zůstat o samotě. Když Nastasja odešla, rychle obálku zvedl ke rtům a políbil ji. Pak si ještě dlouho prohlížel písmo, jímž byla napsána jeho adresa, to důvěrně známé a jemu tolik milé drobné a hodně skloněné písmo jeho matky, která ho kdysi učila část a psát. S otevřením zatím váhal, jako by se až něčeho bál. Nakonec ho roztrhl – dopis byl dlouhý, dva listy dopisního papíru, velmi hutně popsané tím drobným rukopisem.

„Milý můj Roďo,“ psala matka, „tak už je to přes dva měsíce, co jsem si s Tebou nepopovídala alespoň takto písemně, čímž jsem sama trpěla, občas v noci nespala a pořád jen přemýšlela. Doufám však, že mě za to bezděčné odmlčení kárat nebudeš. Dobře víš, jak Tě mám ráda – však my dvě s Duňou máme jen Tebe, jsi naše všechno, naše naděje: neumíš si představit, jaké pro mě bylo, že jsi už před několika měsíci opustil univerzitu, protože jsi zůstal bez prostředků, a že kondice a další příjmy už taky nemáš! Jenže jak já Ti můžu se svými sto dvaceti penze ročně pomoct? Patnáct rublů, které jsem Ti poslala před čtyřmi měsíci, jsem si, jak víš, musela půjčit proti té penzi od našeho zdejšího kupce Afanasije Ivanoviče Varchušina. Je to dobrý člověk a kdysi býval velkým přítelem Tvého otce. Jenže když jsem mu dala právo na převzetí mé penze, musela jsem čekat, až se dluh splatí, takže během celé té doby jsem Tobě nemohla poslat nic. Teď už ale, chvála Bohu, zase snad bude možné trochu Ti přispět – a vůbec se Ti můžeme pochlubit, že se na nás usmálo štěstí, což Ti také hodlám hned sdělit. Zaprvé jsi jistě pochopil, milý Roďo, že Tvá sestra už půldruhého měsíce žije se mnou a že už se spolu nikdy nerozloučíme. Budiž Pánu na výsostech sláva, že její útrapy skončily, ale to Ti vypovím všechno popořádku, abys věděl, co všechno se seběhlo a co jsme před Tebou až doposud tajily. Co jsem Ti asi mohla sdělit, když jsi mi před dvěma měsíci napsal, že jsi od někoho slyšel, jaké hrubosti musí Duňa snášet v domě Svidrigajlovovic panstva, a žádal jsi ode mě jasné vysvětlení? Kdybych Ti rovnou napsala celou pravdu, tak bys nejspíš všeho nechal a přispěchal za námi, a třeba pěšky – však já Tvou povahu a Tvé city znám a vím, že by ses Duni rozhodně zastal. Sama jsem byla zoufalá, ale co jsem si měla počít? Sama jsem tehdy celou pravdu neznala. Hlavní potíž spočívala v tom, že jakmile Duněčka loni přišla do jejich domu jako guvernantka, nechala si hned vyplatit celých sto rublů s tím, že tuto částku bude postupně splácet ze své gáže, takže nemohla odejít, dokud nebyl celý dluh zapraven. O tuhle částku požádala hlavně proto (teď už Ti to vysvětlit můžu, můj nejvzácnější Roďo), aby Ti mohla poslat šedesát rublů, které jsi tenkrát tolik potřeboval a které jsi od nás taky dostal. Tenkrát jsme Tě ošálily a napsaly Ti, že jsme to vzaly z dřívějších Duněččiných úspor, ale tak to nebylo a celou pravdu Ti píšu až v tuto chvíli, protože teď se z vůle Boží najednou všechno proměnilo k lepšímu – tak abys věděl, jak Tě Duňa miluje a jaké má přelaskavé srdce. Pravda je, že pan Svidrigajlov s ní nejdřív zacházel velice hrubě a neuctivě a přímo u stolu se jí posmíval… Nechci se ale ke všem těm skličujícím detailům vracet, abych Tě zbytečně netrápila, když už to stejně všechno skončilo. Zkrátka a dobře, ačkoli choť pana Svidrigajlova Marfa Petrovna a všichni další členové rodiny se k Duněčce chovali pěkně a laskavě, bylo to pro ni velmi těžké, obzvlášť když on se podle starého plukovního zvyku ocital pod vlivem Bakchovým. Jenže co se z toho po čase vyklubalo? Představ si, že ten blázen už dlouho pro Duněčku hořel prudkou vášní, ale vše to skrýval pod pláštíkem hrubosti a opovržení. Možná se styděl sám sebe a zmocňovala se ho hrůza, když si uvědomoval, že je otec rodiny v letech, a přitom chová naděje tak lehkomyslné, a proto se na Duňu podvědomě hněval. Ale stejně tak je možné, že tím hrubým zacházením a posměšky chtěl před ostatními zamaskovat podstatu věci. Jenže pak se nakonec neudržel a učinil jí nezastřený hnusný návrh, sliboval jí všelijaké odměny a navíc tvrdil, že všechno opustí a odstěhuje se s ní do nějaké jiné vesnice, nebo dokonce do ciziny. Asi si umíš představit, jak trpěla! To místo pustit nemohla, a to nejen kvůli dluhu, ale taky kvůli Marfě Petrovně, která mohla pojmout jisté podezření, a rodina by se tak nevyhnula svárům. Nehledě k tomu, že by velkému skandálu neunikla ani Duněčka – to by se jen tak nepřehnalo. A byly tu i četné další příčiny, takže musela počítat s tím, že v tom hrozném domě bude muset vydržet ještě nejméně šest neděl. Ty Duňu samozřejmě dobře znáš, víš, jak je moudrá a jak odolnou má náturu. Duněčka dokáže snést ledacos, a dokonce i v krajních případech v sobě najít tolik velkomyslnosti, aby si trvala na svém. Nejdřív mi o tom všem vlastně vůbec nic nesdělila, a to jsme si psaly často. Rozuzlení bylo nečekané. Marfa Petrovna náhodou zaslechla muže v zahradě, když Duňu zase přemlouval a zapřísahal, jenže si to vysvětlila úplně naruby a ze všeho obvinila ji, protože si myslela, že to zavinila ona. Hned v zahradě se odehrála šílená scéna, když Marfa Petrovna Duňu dokonce uhodila, nic nehodlala poslouchat, sama dobrou hodinu křičela a pak nařídila, aby ji odvezli ke mně do města – na obyčejném selském voze, do kterého jí naházeli i všechny věci, jen tak, prádlo i šaty nezabalené, bez ladu a skladu. Jenže vtom se strhl liják a ona, zostuzená a pozurážená, musela s tím mužikem promočená ujet celých sedmnáct verst. Tak uznej, co jsem Ti asi mohla napsat v odpovědi na Tvůj dopis, co přišel před dvěma měsíci, o čem bych asi psala? Sama jsem byla zoufalá, napsat celou pravdu Tobě jsem si netroufla, protože Ty sám jsi byl nešťastný, zhrzený a rozhořčený a pak – co bys v tu chvíli býval mohl dělat? Ještě by Tě to samotného zničilo, a navíc mi to Duněčka zakazovala. A rozepisovat se o nějakých hloupostech, když jsem v srdci nosila takový žal – to bych ani nedokázala. Po městě se o téhle historii stejně celý měsíc šířily všelijaké drby a došlo to tak daleko, že jsme ani do chrámu nemohly chodit, protože tam nás čekaly jen pohrdavé pohledy, šuškání, či dokonce i hlasité řečičky. Všichni známí se od nás odvrátili, přestali nás i zdravit a pak jsem se naprosto spolehlivě dověděla, že kupečtí příručí a nějací písaříčci nás chtěli ošklivě zostudit a namazali vrata našeho domu dehtem, takže domácí začali požadovat, abychom se vystěhovaly. Za tím vším byla Marfa Petrovna, která Duňu stačila nařknout a pošpinit málem v každé domácnosti. Se všemi se zná, během toho měsíce byla ve městě bezpočtukrát, a protože je to brepta, ráda na veřejnosti vykládá o svých rodinných záležitostech a s obzvláštní chutí si stěžuje na svého manžela, a to každému, kdo jí zrovna přijde do cesty, což je moc ošklivé, a tak tu historii rychle roznesla nejen po městě, ale i po celém újezdu. Já z toho byla nemocná, kdežto Duněčka je tvrdší než já – kdybys jen viděl, jak to všechno snášela, a to ještě chlácholila a utěšovala mě! Je to anděl! Pánbůh se ale nad námi smiloval a naše útrapy zkrátil: pan Svidrigajlov se vzpamatoval, a protože mu asi bylo Duni líto, omluvil se a Marfě Petrovně poskytl nezvratné důkazy, že Duněčka je zcela nevinná, konkrétně dopis, který prostě musela napsat a jemu předat ještě předtím, než je Marfa Petrovna přistihla v zahradě. Psalo se v něm, že s tajnými schůzkami, na něž naléhal, a s jeho dvořením je konec, a ten dopis po Duněččině odjezdu zůstal u pana Svidrigajlova. V tomto dopise ho vášnivě a rozhořčeně vinila z toho, jak nešlechetně se chová k Marfě Petrovně, několikrát mu připomněla, že je otec rodiny a jak je z jeho strany hnusné týrat a připravovat o klid beztak nešťastnou nevinnou dívku. Zkrátka a dobře, milý Roďo, ten dopis je napsaný s tak dojemnou ušlechtilostí, že jsem při jeho čtení vzlykala a dodnes ho nedokážu přečíst, aniž by mi vstoupily slzy do očí. Kromě toho tu na Duninu obhajobu byla i svědectví sluhů, kteří, jak to ostatně vždy bývá, viděli a věděli mnohem víc, než předpokládal i pan Svidrigajlov. Marfu Petrovnu to zasáhlo jako zčistajasna z nebe hrom, a jak se nám sama přiznala, „málem ji to znovu zabilo“. Zato se nadobro přesvědčila o Duněččině nevině a hned nazítří, v neděli, se rozjela do chrámu, padla na kolena a prosila Bohorodičku, aby jí dala sílu snést podobnou novou zkoušku. Odtud bez zastávky pokračovala rovnou k nám, všechno nám to vylíčila, hořce plakala, kajícně Duňu objímala a zapřísahala ji, aby jí odpustila. A také se ještě téhož rána rozjela po všech domech ve městě a uslzeně hlásala její nevinu i noblesní chování a cit. Ba co víc, všem ukazovala Duněččin dopis panu Svidrigajlovovi, a dokonce z něj nechala pořídit i pár kopií (což už mi ale připadalo poněkud přehnané). Takhle musela po několik dní po městě objíždět úplně všechny, protože kdekoho se dotklo, že byla dána přednost jiným, a vznikaly dokonce jakési pořadníky, takže v každém domě se teď vědělo, který den Marfa Petrovna přijede a bude dopis předčítat, a na každé takové předčítání se často dostavili i ti, kteří už dopis třeba i několikrát slyšeli – taky pěkně popořádku. Já osobně jsem toho názoru, že to Marfa Petrovna opravdu přehnala, a to hodně. Přinejmenším to ale znamenalo, že Dunina osobní čest byla plně obnovena a celá hanebnost oné historie jako nesmazatelná ostuda dolehla na jejího muže – až mi ho chvílemi bylo líto a připadalo mi, že s tím starým bláznem bylo naloženo až příliš přísně. Duňu okamžitě začali všichni zvát, a v některých domech jí dokonce nabízeli, že by mohla o všem udělat menší přednášku, ale to odmítla. Každopádně se k ní všichni začali chovat s obzvláštní úctou. Nejspíš právě tohle přispělo k nečekané události, díky níž se tak řečeno mění celý náš osud. Takže věz, milý Roďo, že se objevil ženich, který ji požádal o ruku, a ona už stihla dát svůj souhlas, což jsem Ti chtěla co nejrychleji oznámit. Proběhlo to sice bez porady s Tebou, ale doufám, že to ani mně, ani sestře nebudeš mít za zlé, protože sám na vlastní oči zjistíš, že odkládat vše až do Tvé odpovědi už jsme nemohly. A sám a takhle na dálku bys to s námi stejně nemohl do detailu probrat. Tak už to zkrátka je. On je už dvorním radou, je to nějaký Petr Petrovič Lužin, vzdálený příbuzný Marfy Petrovny, která se ostatně v lecčem stala prostřednicí. Začal tím, že by se s její pomocí s námi rád seznámil, takže jsme ho se vší parádou přijaly a nabídly mu kávu – a on už nazítří zaslal dopis, ve kterém velmi zdvořile vysvětlil svůj návrh a prosil o co nejrychlejší jednoznačnou odpověď. Je to člověk věcný a velmi zaměstnaný (tentokrát zrovna spěchal do Petrohradu), takže si cení každé minuty. Nejdřív jsme z toho samozřejmě byly celé divé, protože to proběhlo velmi rychle a nečekaně. Každopádně jsme o tom celý ten den přemýšlely a snažily se všechno si řádně srovnat. Je to člověk spolehlivý a zabezpečený, slouží hned na dvou místech a už má i nějaký ten svůj kapitál. Pravda, je mu už pětačtyřicet, ale zevnějšku je velmi příjemného, takže ženám se musí líbit, ale jak říkám: je to muž velmi solidní a spořádaný, jedině snad poněkud zasmušilý a jakoby až nadutý. Je ale možné, že je to jen první dojem. Jen jsem Tě chtěla upozornit, milý Roďo, protože až se s ním v Petrohradu uvidíš, což se stane již velmi brzy, tak abys ho nesoudil příliš přísně a vznětlivě, což se Ti tak často stává, když Ti někdo rovnou nesedí. Upozorňuji Tě jen pro každý případ, přestože jsem přesvědčena, že na Tebe zapůsobí příznivě. A pak – když chceme kohokoli poznat opravdu pořádně, musíme tak činit pomalu a opatrně, abychom nepropadli nějakému předsudku a nedopustili se chyby, protože to se pak těžko napravuje. Petr Petrovič je, soudě podle mnoha známek, muž víc než úctyhodný. Hned během své první návštěvy nám řekl, že je člověk svrchovaně pozitivní, ale že, jak se sám vyjádřil, v mnoha ohledech sdílí „názory našich nastupujících generací“ a že je nepřítelem jakékoli zaujatosti. Říkal toho ještě dost a dost, protože je tak trochu ctižádostivý a má velice rád, když mu lidé naslouchají, ale to snad nakonec ani není tak velká vada. Já tomu přirozeně moc nerozuměla, ale Duňa mi vysvětlila, že sice není příliš vzdělaný, ale je moudrý, a jak se zdá, i laskavý. Ty povahu své sestry dobře znáš, Roďo. Je to dívka tvrdá, rozumná, trpělivá a velkomyslná, i když s nezkrotným srdcem, což jsem jasně nahlédla už dávno. Jistě, ani z jeho, ani z její strany o žádnou horoucí lásku nejde, jenže Duňa není jen rozumná, ale je to taky bytost andělsky ušlechtilá a za svou povinnost bude považovat štěstí muže, který ze své strany bude dbát o její štěstí, o čemž zatím nemáme nějakých zvláštních příčin pochybovat, i když musím uznat, že se to všechno seběhlo hodně rychle. Navíc je to člověk velmi uvážlivý a samozřejmě sám uvidí, že jeho vlastní manželské štěstí bude tím spolehlivější, čím šťastnější s ním bude sama Duněčka. Občas přirozeně oba narazí na nějaké charakterové kazy, staré zvyky, či dokonce jistý vnitřní nesoulad (čemuž se nevyhnou ani ta nejšťastnější manželství), ale Duněčka mi řekla, že v tomhle ohledu se spoléhá sama na sebe, a že pokud budou jejich vztahy poctivé a spravedlivé, je schopna snést ledacos. Mně osobně zpočátku připadal příliš příkrý, ale vysvětlovala jsem si to tím, že je přímočarý – a určitě se nemýlím. Například při druhé návštěvě, když už měl Dunin souhlas, prohlásil, že ještě než ji poznal, předsevzal si oženit se s dívkou čestnou, ale bez věna, a rozhodně takovou, která už zakusila nějaké ty životní strázně. Vysvětlení přitom bylo prosté – muž nesmí být své ženě jakkoli zavázán a je mnohem lepší, když naopak žena považuje manžela za svého dobrodince. K tomu jen dodám, že on se původně vyjádřil o něco mírněji a laskavěji, než jsem právě napsala, protože přesný výraz jsem si nezapamatovala, jen faktický obsah, a kromě toho to rozhodně neřekl úmyslně, ale zřejmě mu to nečekaně uklouzlo, takže pak se snažil nějak to žehlit a uvést na pravou míru. Mně se ovšem zdálo, že to bylo dosti drsné, a to jsem taky Duně řekla. Ta mi však až popuzeně odpověděla, že „slova ještě nejsou skutky“, což je samozřejmě pravda. Než se definitivně rozhodla, celou noc oka nezamhouřila, a protože předpokládala, že já naopak spím, celou noc přecházela po pokoji sem a tam. Nakonec poklekla před ikonou a dlouho a vroucně se modlila, načež přede mnou ráno prohlásila, že je rozhodnutá.

Už jsem se zmiňovala, že Petr Petrovič se zrovna chystá do Petrohradu. Má tam před sebou velké úkoly, chystá se otevřít veřejnou advokátní kancelář. Už dlouho se angažuje v různých velkých soudních přích a nedávno jednu přesvědčivě vyhrál. V Petrohradu musí teď být i proto, že se zabývá vážnou kauzou přímo v senátu. Což znamená, milý Roďo, že by mohl být velmi užitečný i Tobě, a to doslova ve všem, a tak si s Duňou myslíme, že bys třeba hned dnes mohl zahájit svou příští kariéru a mít za to, že o tvém dalším osudu je jednoznačně rozhodnuto. Kéž by se to stalo! Bylo by to tak báječné, až bychom si musely myslet, že je nám v tomto případě přímo nakloněn sám Nejvyšší. Už jsme to společně riskly a o takovéto možnosti se Petru Petroviči zmínily. Vyjádřil se dosti opatrně a řekl, že bez tajemníka se samozřejmě neobejde a že v takovém případě je lepší platit příbuzného než cizího člověka, zejména pokud si s tou prací poradí (a Ty aby sis s něčím takovým neporadil!), ale zároveň hned vyjádřil pochybnosti, zda Ti univerzitní studia poskytnou dostatek času na práci v jeho kanceláři. Tím to prozatím skončilo, ale Duňa od té chvíle na nic jiného nemyslí. Už několik dní mi připadá jako v horečce a už má plán, že v budoucnu bys mohl být zástupcem, či dokonce společníkem Petra Petroviče – tím spíš, že práva studuješ. S tím naprosto souhlasím, Roďo, a sdílím její plány a naděje, protože se mi jeví jako naprosto realizovatelné. Duňa je i přes plně pochopitelnou současnou vyhýbavost Petra Petroviče (který Tě prostě ještě nezná) skálopevně přesvědčena, že všeho dosáhne svým příznivým vlivem na příštího manžela – tím si je jista. Samozřejmě jsme si daly pozor, abychom se před Petrem Petrovičem neprořekly stran jakýchkoli našich tužeb do budoucna, hlavně toho, že už Tě vidíme jako jeho příštího společníka. Je to člověk rezervovaný a nejspíš by reagoval hodně suše, protože by to chápal výhradně jako naše snění. Stejně tak jsme s ním ani já, ani Duňa neztratily ani půl slova o naší nezdolné naději, že Ti, dokud jsi na univerzitě, společně s námi vypomůže i finančně – zaprvé proto, že to se následně stane takříkajíc samo sebou a on to bez zbytečných slov navrhne sám (něco takového přece Duněčce odmítnout nemůže), tím spíš, že se můžeš v kanceláři stát jeho pravou rukou a ty peníze budeš dostávat nikoli jako milodar, ale v podobě zasloužené mzdy. Duněčka to chce zařídit přesně takhle a já jsem s ní zcela zajedno. Zadruhé jsme zatím nic takového nezmiňovaly, protože mým přáním je, abyste hned při prvním setkání spolu mohli jednat jako rovný s rovným. Když mu Tě Duňa s nadšením líčila, odpověděl, že každého člověka musí nejdřív vidět sám, aby mohl posoudit, co je zač, a že si tedy osobuje právo učinit si po vašem seznámení vlastní názor. Víš, můj předrahý Roďo, po jistém přemýšlení (a to prosím ne o Petru Petrovičovi, ale na základě svých vlastních, možná nejspíš ryze osobních ženských, či dokonce babských vrtochů) mám takový dojem, že asi udělám nejlíp, když budu po jejich sňatku žít sama, jako žiju doposud, a ne společně s nimi. Jsem si zcela jistá, že bude sám tak slušný a velkorysý, že právě on mě vybídne k tomu, abych se od své dcery neodlučovala, a pokud mi to ještě neřekl doposud, pak jedině proto, že něco takového se předpokládá samo sebou a beze slov – jenže já to odmítnu. V životě jsem si nejednou povšimla, že tchyně bývají svým zeťům často dost proti mysli, a já nejenže nehodlám být někomu sebeméně na obtíž, ale chci si žít zcela svobodně, dokud můžu mít nějaký ten svůj koutek a k tomu takové děti jako Ty a Duněčka. A když to bude možné, usadím se někde co nejblíž od vás obou, protože to nejpříjemnější, můj milý Roďo, jsem si schovala až na samý konec dopisu: takže věz, příteli, že možná už velmi brzy se zase sejdem všichni a po skoro tříleté odluce se zase všichni tři vespolek obejmem! Už bylo definitivně rozhodnuto, že já s Duňou se stěhujeme do Petrohradu, kdy přesně, to zatím nevím, ale v každém případě opravdu brzičko, možná dokonce už příští týden. Vše záleží na rozhodnutí Petra Petroviče, který nám dá vědět, hned jak se po městě porozhlédne. Jak sám předpokládá, se svatbou by bylo dobré si pospíšit, pokud možno tak, aby se dala uspořádat o masopustu, a když se to nestihne, protože času je málo, tak hned poté, co skončí půst. Ach, s jakým potěšením Tě zase přivinu k srdci! Duňa je samou radostí, že Tě zase uvidí, celá bez sebe, a jednou mi dokonce žertem řekla, že Petra Petroviče by si vzala už kvůli tomu. Je to andílek! Tentokrát Ti nic nepřipíše, jen Ti mám vyřídit, že s tebou tak potřebuje mluvit a na srdci toho má tolik, že se až bojí vzít pero do ruky, protože do těch pár řádků to všechno nedostane a jen z toho bude zoufalá. Mám Ti proto tlumočit její vřelé objetí a spousty polibků. Bez ohledu na to, že se nejspíš už hodně brzy uvidíme osobně, Ti přece jen pošlu nějaké peníze – kolik budu moct. Teď, když všichni vědí, že si Duněčka bere Petra Petroviče, jsem na tom i já mnohem líp a rozhodně můžu počítat s tím, že Afanasij Petrovič mi proti mé penzi klidně půjčí možná až sedmdesát pět rublů, takže Ti takových pětadvacet, ba možná třicet pošlu. Poslala bych i víc, ale dělám si starost s cestovními výdaji, i když Petr Petrovič byl tak laskav a část nákladů na naše stěhování do hlavního města vzal na sebe a přes nějaké známé tam nechal dopravit všechna naše zavazadla i velkou truhlu, ale stejně musíme počítat s tím, že do Petrohradu nemůžeme přijet bez krejcaru a musíme mít nějaké peníze alespoň na prvních pár dnů. Ostatně už jsme si to s Duněčkou všechno propočítaly a zjistily, že samotná cesta nás moc stát nebude. Na dráhu to máme jen devadesát verst a už jsme se pro jistotu domluvily s jedním známým vozkou. Nu a ve vlaku si hravě zaplatíme třetí třídu. Takže Ti možná nepošlu pětadvacet rublů, ale umím si představit, že mi to vyjde i na třicet. Ale dost – už jsem popsala celé dva listy papíru a místa mi nezbývá ani kousek. Však jsem Ti taky vyložila celou tu naši historii a nakupilo se toho opravdu hodně! Takže teď, můj drahý Roďo, Tě objímám, těším se na naše brzké shledání a mateřsky Ti žehnám. Měj rád svou sestru Duňu, Roďo, stejně jako ona miluje tebe, a pamatuj, že ona Tě má radši než sebe samu, že Tě má ráda bezmezně. Ona je anděl a ty, Roďo, jsi naše všechno – k Tobě upínáme všechno naše doufání, všechny naše naděje. Hlavně abys Ty byl šťastný, to bude i naše štěstí! A modlíš se stejně jako dřív k Bohu, Roďo, a věříš v milost našeho Stvořitele a Vykupitele? V hloubi srdce se moc bojím, zda tě taky nepohltilo to dnešní módní neznabožství! Jestli je to tak, modlím se za Tebe sama. Jen si vzpomeň, můj milý, jak jsi v dětství, ještě za otcova života, seděl na mém klíně, žvatlal modlitbičky, a jak jsme tenkrát všichni byli šťastní! Sbohem, anebo raději na shledanou! Přepevně tě objímám a nesčetněkrát líbám.

Až za hrob Tvoje

Pulcherija Raskolnikovová

Raskolnikov skoro po celou dobu čtení plakal a jeho tvář byla zmáčená slzami. Když ale dospěl ke konci, zbledl, křečovitě se zaškaredil a po rtech mu pobíhal těžký, zlý, až žlučovitý škleb. Hlavu nechal klesnout na svůj hubený polštářek a přemýšlel, dlouho přemýšlel. Srdce mu bušilo jako splašené a hlavou mu táhly tísnivé myšlenky. Nakonec mu v té jeho žluté komůrce, připomínající spíš almaru nebo truhlu, začalo být dusno a těsno. Oči i rozum bažily po volném prostoru. Popadl klobouk a vyběhl ven, aniž by se obával, že snad na schodech někoho potká – něco takového nadobro pustil z hlavy. Po V-ské třídě zamířil k Vasiljevskému ostrovu, jako by spěchal za nějakým určitým cílem, ale ve skutečnosti podle svého zvyku jen pádil, cestu vůbec nevnímal, něco si šeptal, či dokonce sám se sebou mluvil nahlas, čímž kolemjdoucí velmi překvapoval. Mnozí z nich si mysleli, že je opilý.

IV

Matčin dopis ho zničil. Pokud ale jde o to nejpodstatnější, o hlavní bod, pochybnosti neměl žádné – vlastně už ve chvílích, kdy dopis teprve dočítal. O podstatě věci se v duchu hned rozhodl, a to definitivně: Dokud žiju, k tomuhle sňatku nedojde, a pan Lužin ať si klidně táhne k čertu!

„Tady je přece zcela jasné, oč jde,“ mumlal si pod nos, škaredil se a zlostně předem vychutnával úspěch svého rozhodnutí. „Nene, matinko, ne, Duňo, mě rohlíkem neopijete! A to se ještě omlouvají, že o mou radu nepožádaly a o všem rozhodly samy! Aby taky ne! A obě si myslí, že teď už se to zvrátit nedá, jenže to se teprve podíváme, jestli ano nebo ne! A ta jejich hlavní výmluva: Petr Petrovič je člověk tak zaměstnaný, tak strašně zaměstnaný, že se ani oženit nemůže jinak než tryskem, málem ve vlaku. Tak to ne, Duněčko, všechno vidím a je mi jasné, že mi chceš sdělit ledacos! Vím i to, o čem jsi při přecházení po pokoji celou noc přemýšlela a cos měla na mysli, když ses modlila před Kazaňskou Matkou Boží, kterou má matinka v ložnici. Na Golgotu se stoupá těžko. To ano… Takže je nadobro rozhodnuto a vy, Avdoťjo Romanovno, se hodláte provdat za účinlivého racionálního pána, který má svůj kapitál (či vlastně už má svůj kapitál, to zní solidněji a působivěji, slouží hned na dvou úřadech, „sdílí přesvědčení našich nejmladších generací“, jak píše matinka) a je to člověk, zdá se, hodný, jak zaznamenala sama Duněčka. To zdá se zní nejfantastičtěji! A tohohle zdá se si tedy Duněčka bere! Úžasné! Opravdu úžasné!“

Ale stejně by mě zajímalo, přemítal dál, proč mi matinka psala o těch „nejmladších generacích“! Aby ho popsala, anebo měla dalekosáhlejší cíl – vyvolat ve mně sympatie vůči panu Lužinovi! Ty dvě jsou ale mazané! A zajímavé by bylo rozlousknout ještě jednu okolnost: do jaké míry k sobě toho dne a té noci, ale nakonec po všechny následující dny byly upřímné? Sdělily si vzájemně všechna slova, anebo pochopily, že obě mají jedno na srdci a druhé na mysli, takže nemá smysl všechno říkat nahlas, a zbytečně se tak prozrazovat? Nejspíš to taky takhle nějak bylo, a vyplývá to i z dopisu. Matince připadal příkrý, trochu, a ta naivní osoba se svými připomínkami nastoupila na Duňu. Sestra se přirozeně naštvala a „odpovídala dopáleně“. Aby taky ne! Koho by nevzal ďas, když je vše jasné a srozumitelné i bez naivních otázek a je rozhodnuto, takže není o čem se dohadovat. Ale co mi to ještě píše: „Měj Duňu rád, ona Tě miluje víc než samu sebe.“ Netrápí nakonec ji samotnou potajmu výčitky svědomí, že se ve jménu syna rozhodla obětovat dceru? „Jsi naše naděje, naše všechno!“ Ach bože, matinko! Zloba v něm kvasila stále zběsileji a zběsileji, a kdyby se zrovna teď setkal s panem Lužinem, asi by ho zabil!

Inu, co je pravda, to je pravda, následoval myšlenkový vír, který se roztáčel v jeho hlavě: je pravda, že „když chceme kohokoli poznat opravdu pořádně, musíme tak činit pomalu a opatrně“, ale pan Lužin je jasný. Hlavní je, že je to člověk „věcný a, zdá se, hodný“. Jistěže hodný, copak by někdo jiný zaplatil přepravu všech jejich zavazadel včetně truhly? Tak aby nebyl hodný! A ony dvě, nevěsta a matka, si jen sehnaly mužika s vozem krytým rohoží (takhle jsem přece taky cestoval). Vždyť co to je, devadesát verst, a dalších tisíc verst urazit vesele třetí třídou! A tak je to správné, člověk si má ukousnout jen takové sousto, na které stačí – ale co vy, pane Lužine? Jde přece o vaši nevěstu… A že si matka na cestu vypůjčuje peníze, za které ručí vlastní penzí, jste přece nemohl vědět. Jistě, vy vidíte svůj celkový obrat a zisk, jde o podnik vzájemně výhodný a náklady se rozdělí přesně na půlky – dobré účty dělají dobré přátele. Jenže tady je ten podnikavec rovnou trochu podfoukl, vždyť přeprava zavazadel je vždycky levnější než jízdenky, a kdo ví, zda je dráha vůbec nevozí zadarmo. Copak to obě nevidí, anebo si takových věcí záměrně nevšímají? Přitom se ale tváří spokojeně, opravdu spokojeně! Jistě – důležité není osení, ale úroda! Protože v tomhle ohledu není důležitá nějaká šetrnost, až lakomost, ale duch toho všeho. Protože to je předzvěst podoby celého manželství, takové proroctví… Ale co asi chystá matinka? Co bude mít v kapse, až přijede do Petrohradu? Tři rublíky, anebo jen dva, jak to ráda říkává ta… no… stařena! A z čeho chce v Petrohradu žít dál, v co doufá? Přitom už jí z nějakých důvodů došlo, že nebude možné, aby po svatbě žila s Duňou, dokonce třeba i jen zpočátku! Ten hodný člověk se zřejmě nějak prořekl, předvedl, co je zač, i když matinka vehementně tvrdí, že soužití s novomanželi odmítne sama. Na co spoléhá, v co doufá? Že by spoléhala na sto dvacet rublů penze od Afanasije Ivanoviče? Dobře, tak plete zimní šátky a vyšívá narukávníky, ale jen si tím ničí staré oči. A kolik jí ty šátky přidají k roční penzi? Dvacet rublů, to já přece vím. Tak že by přece jen spoléhaly na velkomyslnost pana Lužina? Prý navrhne mi to sám, a ještě mě bude přemlouvat. To bych tedy rád viděl! Jenže takhle to ty schillerovsky nádherné duše mají vždycky: do posledního okamžiku kdekoho přiodívají do pavího peří, do posledního okamžiku doufají v dobro a o ničem zlém nepřemýšlejí, a přestože už cítí rub mince, ani zaboha nějaké pochyby nevysloví napřed, ničí je už jen pomyšlení, že by se něco takového mohlo stát, pravdu zapuzují oběma rukama, a to až do chvíle, kdy je to ten tolik velebený člověk nechá vylizovat samotné. Stejně by mě zajímalo, jestli ten Lužin má nějaké řády a vyznamenání – vsadil bych se, že takovou sv. Annu má, a když jde na oběd s partnery a kupci, tak si ji na krk pověsí. A na svatbu si ji vezme taky! Ačkoli – čert ho vem!

…Ale dobře, matinka budiž, ať je jí Pánbůh nápomocen, když už je taková, ale Duňa? Milá má Duněčko, vždyť já vás znám! Bylo vám dvacet pryč, když jsme se viděli naposledy – a vaší povaze už dobře rozumím. Matinka mi píše, že „Duněčka vydrží ledacos“. Což jsem prosím pěkně věděl. Věděl jsem to už před dvěma a půl roky, a celou tu dobu o tom přemýšlím, konkrétně o tom, že „Duněčka vydrží ledacos“. Když dokázala vydržet pana Svidrigajlova a celou tu historii se všemi důsledky, tak stráví opravdu ledacos. A teď si s matinkou obě vzaly do hlavy, že se dá strávit i pan Lužin, který rozšafně šíří teorii o přednostech žen vytažených z bídy a svými manželi oblažených – a navíc tohle všechno vyklopí málem při prvním setkání. Dobře, dejme tomu, že mu to jen tak „ulítlo“, i když je to racionální člověk (takže je docela dobře možné, že to nebyl žádný úlet, ale že chtěl rovnou vysvětlit, jak to myslí), ale co Duňa, co Duňa? Vždyť jí musí být jasné, oč tu jde a s kým to bude žít! Ta bude klidně jíst černý chleba a zapíjet ho vodou, ale svou duši neprodá a svou mravní svobodu za blahobyt nevymění – za celé Šlesvicko-Holštýnsko ji nevymění, natož za nějakého pana Lužina. Ačkoli ne, Duňa nebyla taková, jak jsem ji znal a… jistě, za tu dobu se jistě nezměnila! Se Svidrigajlovovými je to moc těžké, darmo mluvit! Je těžké vláčet se za dvě stě rublů ročně po guberniích, ale já dobře vím, že má sestra radši půjde jako černá otrokyně k plantážníkovi či jako lotyšská děvečka k místnímu Němci, než aby si duši pošpinila svazkem s člověkem, jehož si neváží a po jehož boku nemá co dělat – a takhle je to navždy, hlavně kvůli ní samotné! A i kdyby byl pan Lužin celý z ryzího zlata nebo z pravých briliantů, ani tenkrát by se nechtěla stát jeho zákonitou souložnicí! Tak proč tentokrát souhlasí? V čem je zakopaný pes? Jak to rozluštit? Jedno je jasné! Kvůli sobě, kvůli vlastnímu pohodlí, a dokonce kvůli záchraně svého života by se neprodala, ale kvůli někomu jinému to klidně udělá! Prodá se kvůli drahému zbožňovanému člověku! Se vším všudy! A když už jsme u toho, zaprodá i mravní hodnoty – smysl pro osobní svobodu, klid, dokonce i svědomí, to všechno odvleče na bleší trh! Sbohem, živote! Jen aby štěstí došly naše milované bytosti… Ba co víc, vymyslíme si svou vlastní kazuistiku, což se naučíme od jezuitů, a na nějaký čas tak nejspíš sami sebe uklidníme a přesvědčíme, že takhle to má být, opravdu ano, protože se tak děje z dobrého důvodu. Takoví jsme, o tom není pochyb. A je jasné, že v první řadě se jedná o Rodiona Romanoviče Raskolnikova. Protože jemu je třeba zařídit štěstí, vydržovat ho na univerzitě, učinit ho partnerem ve firmě a zajistit celý jeho osud – takže následně z něj zřejmě bude boháč, ctěný a vážený muž, jehož možná na sklonku života potká i sláva! A matka? Té jde přece právě o Roďu, o prvorozené zlatíčko Roďu! Tak jak pro takového prvorozence neobětovat třeba i báječnou dceru? Ach, vy má drahá nespravedlivá srdce! A nakonec se nejspíš nezřeknem ani Soněččina údělu! Soněčka, Soněčka Marmeladovová, věčná Soněčka Marmeladovová – co svět světem stojí! A co oběť, vy dvě, tu jste do důsledku zvážily? Je to v pořádku? Dá se to zvládnout? Je to rozumné? Uvědomujete si, Duněčko, že Soněččin úděl není o nic ohavnější než ten Lužinův? „O lásce nemůže být řeči,“ píše matinka. A co když řeči nemůže být nejen o lásce, ale ani o úctě a naopak je tu jen odpor, přezírání a hnus – co pak? Jak to tak vypadá, pak bude nutné bdít nad čistotou. Je to tak nebo ne? Ale chápete vy vůbec, chápete, co to je, ona čistota? Uvědomujete si, že Lužinova čistota je totéž co čistota Soněččina, a možná je dokonce horší, odpornější a podlejší, protože ve vašem případě, Duněčko, je tu přece jen očekávání komfortního dostatku, kdežto tam jde jednoduše o hrozbu hladové smrti! To je drahý špás, zrovna takováto čistota, Duněčko! A když na to na všechno nakonec nebudete mít sil, dáte se na pokání? Kolik vás ale čeká smutku, žalu, proklínání a před všemi skrývaných slz, protože vy přece nejste Marfa Petrovna! Ostatně co v takovém případě bude s matkou? Vždyť ta je celá bez sebe a trápí se už teď, ale až to všechno uvidí jasně a zřetelně? A konečně – co bude se mnou? Že se tak ptám: přemýšlely jste vůbec o mně? Já o vaši oběť nestojím! Ani o tvoji, Duněčko, ani o tvoji, matinko! Dokud živ jsem, nic takového se nestane, namouduši nestane! Já to od vás nepřijímám?

Najednou se vzpamatoval a zůstal stát.

Tak nestane? A jak zařídíš, aby se to nestalo? Vydáš zákaz? Jaké na to máš právo? Co ty jim za sebe můžeš slíbit, abys takové právo získal? Že bys jim obětoval celý svůj život, celou budoucnost, až dostuduješ a uděláš se pro sebe? Dobře, ale to je přece zatím ve hvězdách. Otázka je, co teď hned? Něco je přece třeba podniknout okamžitě, chápeš to? Jenže co děláš ty? Okrádáš je. Vždyť ty dvě mají peníze jen z obstavené penze a od Svidrigajlovovic panstva! Od Svidrigajlovových a od Afanasije Ivanoviče Varchušina, tak jak je před tím chceš ochránit, ty budoucí milionáři, ty Die, pane nad jejich osudy? Někdy za deset let? Jenže za deset let stihne matka nad těmi šátky a taky ze všech těch prolitých slz oslepnout a uchřadne hlady. A sestra? Jen si uvědom, co se s ní asi tak během těch deseti let může stát! Napadá tě něco?

Těmi otázkami sám sebe popichoval a ničil – snad až s jistou rozkoší. Ostatně všechny tyhle otázky nebyly nové, nespadly mu na hlavu zrovna teď, naopak byly staré, zaleželé, pradávné. Už je to dlouho, co ho začaly pronásledovat a drásat mu srdce. A ta dnes pociťovaná tíseň se taky zrodila už dávno, a pak se jen rozrůstala, hromadila a poslední dobou dozrála a zkoncentrovala se do podoby šílené, obludné a fantastické otázky, která mu svírala srdce i rozum a žádala si okamžitou odpověď. Matčin dopis do něj uhodil jako blesk z čistého nebe. Bylo jasné, že teď není čas tesknit a pasivně přemítat o tom, že jsou to otázky neřešitelné, ale rozhodně něco udělat, hned, okamžitě. Za každou cenu je třeba se alespoň k něčemu odhodlat, nebo…

„Nebo se života nadobro zříct!“ zařval najednou zběsile. „Poslušně se smířit s tím údělem, který mě potkal, a to jednou provždy, všechno v sobě zadusit a zříct se jakéhokoli práva jednat, žít a milovat!“

„Chápete vy vůbec, velevážený pane, co znamená, když už nemáte vůbec kam jít?“ vybavil si najednou včerejší Marmeladovovu otázku. „Protože každý člověk musí přece mít alespoň jedno místo, na které může jít…“

Najednou se zachvěl, protože hlavou se mu prohnala ještě jedna myšlenka, také včerejší. Nezachvěl se ale proto, že se to stalo. On přece věděl, tušil, že se ta myšlenka rozhodně vrátí, a už ji očekával; navíc ta myšlenka rozhodně nebyla teprve ze včerejška. Rozdíl byl jen v tom, že před měsícem, a dokonce ještě včera to byl pouhý sen, kdežto teď… Teď už to nebyl jen sen a vše dostalo jakousi novou, děsivou a jemu známou podobu, což si zničehonic uvědomil… V hlavě mu klaplo a zatmělo se mu před očima.

Rychle se rozhlédl, jako by něco hledal. Potřeboval se posadit, a pátral proto po lavičce – právě šel po K-ské třídě. Lavičku zahlédl před sebou, bylo to tak sto kroků od něj. Vyrazil kupředu co možná nejrychleji, ale než došel k cíli, zažil ještě jednu malou příhodu, která ho zaměstnala na celých několik minut.

Jak tak vyhlížel nějakou lavičku, spatřil asi dvacet kroků před sebou pomalu jdoucí ženu, ale zpočátku jí stejně jako ničemu, co se míhalo v okolí, nevěnoval příliš pozornost. Už mockrát se mu stalo, že přišel domů a vůbec si nepamatoval, kudy přesně, a na to byl zvyklý. Ta kráčející žena však byla čímsi tak zvláštní, ba do očí bijící, že se na ni postupně začal soustřeďovat víc a víc – nejdřív neochotně a snad až otráveně, ale pak najednou stále pozorněji a pozorněji. Najednou potřeboval zjistit, co přesně ho na té ženě tolik upoutává. Zaprvé byla zřejmě mladičká, v tom žáru šla prostovlasá, bez slunečníku a bez rukaviček a přitom tak nějak směšně komíhala pažemi. Na sobě měla lehké hedvábné šatečky, ovšem oblečené nějak podivně, sotva zapnuté a vzadu v pase hned nad sukní roztržené, takže velký vytržený cár visel k zemi a povlával sem a tam. Kolem holého krku měla uvázaný malý šáteček, uvázaný ovšem dost nedbale a nakřivo. Navíc postupovala velmi nejistým krokem, klopýtala a chvílemi se potácela do všech stran. Nakonec se na ni Raskolnikov plně soustředil. Došel ji až skoro u lavičky, ale ona k ní dospěla dřív, doslova se na ni svalila, hlavu zvrátila na opěradlo a zřejmě strašnou únavou zavřela oči. Když se na ni zadíval upřeněji, okamžitě pochopil, že je úplně opilá. Sledovat něco takového bylo divné, až bizarní. Na okamžik ho dokonce napadlo, zda se nemýlí. Zíral na opravdu mladičkou, asi tak šestnáctiletou, ale možná dokonce teprve patnáctiletou ženu: byla drobná, hezounká, přizdobená plavými vrkoči, ale celá rozpálená a jakoby lehce připuchlá. Dívka zřejmě vůbec nechápala, co se kolem děje; přehodila si nohu přes nohu, snad jen mnohem vyzývavěji, než by se bývalo slušelo, a podle všech známek jen sotva měla tušení, že je na ulici.

Raskolnikov se neposadil, ale neměl v úmyslu ani odejít a jen před ní užasle stál. Tahle třída bývá prázdná skoro vždycky, ale tentokrát, krátce po poledni a v tom šíleném vedru, tu nebyl prakticky vůbec nikdo. Jen kousek stranou, asi tak patnáct kroků od nich, zastavil na kraji bulváru jeden pán, jemuž se zřejmě moc a moc chtělo k té dívce přistoupit, a to s jistými záměry. Asi ji taky uviděl zdálky, jenže když už ji skoro dohnal, překazil mu Raskolnikov plány. Vrhal na něj vzteklé pohledy, ale tak, aby si jich mladík nevšiml, a netrpělivě čekal, až ten otrhanec konečně zmizí a řada dojde na něj. Všechno bylo jasné. Byl to asi tak třicátník, dobře stavěný a obtloustlý, jinak ovšem krev a mlíko, s růžovými rty a malými knírky, a k tomu oblečený opravdu švihácky. Raskolnikova to mimořádně rozběsnilo a najednou se mu zachtělo toho kyprého hejska urazit. Nechal tedy děvče děvčetem a k pánovi přistoupil.

„Poslyšte, Svidrigajlove! Co tu pohledáváte?“ křikl na muže, sevřel pěsti a zpěněné rty se zkroutily no nedobrého úsměšku.

„Co to má znamenat?“ zeptal se přísně pán a s nadutým podivem se zachmuřil.

„Že máte táhnout!“

„Co si to dovoluješ, mizero?“

A rozmáchl se bičíkem. Raskolnikov se na něj vrhl se zaťatými pěstmi a vůbec si v té chvíli neuvědomil, že ten dobře stavěný pán by si klidně poradil i se dvěma takovými útočníky, jako je on. Přesně v tom okamžiku ho ale kdosi pevně chytil zezadu a mezi nimi se najednou ocitl policajt.

„Tak dost, pánové, přece se nebudete prát na veřejnosti! Oč vám jde, pane? Co jste zač?“ obrátil se přísně na Raskolnikova a zadíval se na jeho trhanský šat.

Raskolnikov si strážníka pozorně prohlédl. Měl tvář čackého vojáka s šedivými kníry a licousy a k tomu bystré oči.

„Přesně vás teď potřebuju,“ zvolal oslovený a chytil policajta za ruku. „Jsem bývalý student, nějaký Raskolnikov… Vy si to taky zapamatujte,“ otočil k pěstěnému pánovi, „a vy zase pojďte se mnou, něco vám ukážu…“

Chytil policajta za ruku a odtáhl ho k lavičce:

„Jen se na ni podívejte, je úplně opilá, teď sem přišla. Těžko říct, co je zač, ale na profesionálku nevypadá. Nejspíš ji někde opili a zneužili. Prvně v životě… chápete? A pak ji vykopli na ulici. Jen se podívejte na ty roztržené šaty, a jak je má oblečené. Ta se neoblékala sama, to je dílo nemotorných rukou, samozřejmě mužských. Je to jasné na první pohled. A teď se podívejte sem! Toho hejska, co jsem se s ním chtěl prát, neznám, vidím ho prvně v životě. Všiml si jí ale také určitě až na ulici, někdy před chvilkou, opilé a nemající ponětí, co se s ní děje – jenže jemu se hrozně chce zmocnit se jí, když je v takovém stavu, a někam ji zavléct… Přesně takhle to je a věřte mi, že se nemýlím. Však jsem dobře viděl, jak ji pozoroval a táhl za ní, jenže já mu to překazil, takže teď čeká, až vypadnu. Vidíte ho? Poodešel kousek stranou a balí si cigaretku… Jak to udělat, aby se jí nezmocnil? Radši popřemýšlejte, jak bychom ji dostali domů!“

Policajt okamžitě všechno pochopil. Obtloustlý fešák mu byl jasný, a tak se soustředil na dívku. Sklonil se k ní, aby si ji pořádně prohlédl, a do jeho tváře se rázem promítl upřímný soucit:

„Člověku je jí tak líto!“ pokýval hlavou. „Je to úplný dítě. Někdo ji ošálil, to je jasné. Poslyšte, madam,“ pokusil se ji oslovit, „kde račte bydlet?“

Dívka otevřela unavené ztumpachovělé oči, tupě na oba muže pohlédla a jen mávla rukou.

„Víte co?“ řekl Raskolnikov. „Tady máte!“ prohrabal si kapsy a kupodivu našel dvacetikopějku. „Sežeňte jí drožku a kočímu řekněte, ať ji odveze domů. Jenom abychom nějak zjistili adresu!“

„Slečno, slyšíte, slečno?“ zkusil to znovu policajt, sotva minci převzal. „Hned seženu drožku a doprovodím vás. Kam račte? Co, slečinko? Kde račte bydlet?“

„Táhni vocuď… Votravo votravná!“ zamumlala dívka a znovu se ohnala rukou.

„No to snad ne! Že se nestydíte, slečno, že se fakt nestydíte!“ a ještě jednou zakroutil hlavou – lítostivě, soucitně i rozhořčeně. „To je mi teda patálie!“ otočil se k Raskolnikovovi a opět si ho letmo obhlédl od hlavy až k patě. Musel mu připadat podivný. Takový hadrník – a on bude nakonec rozdávat peníze!

„Jak daleko vocuď jste ji našel?“ zeptal se ho.

„Vždyť vám to říkám – šla po bulváru přede mnou a potácela se. Jakmile došla k lavičce, praštila sebou na ni.“

„Proboha, to je hrůza, co je to za hambatej svět! Taková mladá, a už namol! Ale někdo ji musel vylákat, to je fakt… Podívejte na ty rozervaný šaty… To tu dneska máme pěknou sodomu! Tahle bude nejspíš ze slušný, ale chudý rodiny… Takovejch dneska je. A vypadá přitom jako nóbl slečinka,“ sklonil se k ní ještě jednou.

Třeba má doma takové dcerky, pomyslel si Raskolnikov, taky „jako nóbl slečinky“, s manýrami zámožných a zároveň nezkrotnou snahou napodobit jejich módu…

„Hlavní je, aby se jí nezmocnil ten mizera!“ dělal si starosti mladík. „Ještě by ji zhanobil! To vidím rovnou, oč mu jde – proto se tu ten prevít pořád motá!“

Raskolnikov mluvil hodně hlasitě a ukazoval na něj rukou. Muž ho zaslechl a chystal se, že se znovu navzteká, ale pak si to rozmyslel a spokojil se jen s opovržlivým pohledem. Pak o nějakých deset kroků poodešel a zůstal stát.

„Copak zabránit mu v tom, to by šlo prosím,“ odpověděl policajt zamyšleně, „ale kdyby nám tak rači řekla, kam ji máme dopravit, protože jináč… Slečinko, slyšíte, slečinko?“ nahnul se k ní.

Ta najednou otevřela oči, pozorně se podívala kolem, jako by najednou čemusi porozuměla, z lavičky vstala a vydala se přesně tím směrem, odkud přišla.