Přeložila Jaroslava Novotná

THE WOMAN IN THE MIDDLE © Milly Johnson, 2021

Translation © Jaroslava Novotná, 2023

ISBN 978-80-249-5149-2

Obsah

- Prolog

- Pád

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Na dně

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- VZESTUP

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- Kapitola 47

- Kapitola 48

- Kapitola 49

- EPILOG

Tuto knihu věnuji svojí Tanye – kamarádce

Tracey Cheethamové, jež zemřela roku 2020 ve věku 48 let.

Statečné, neohrožené, krásné a vůbec.

Přálo mi opravdu štěstí, že byla mou přítelkyní.

Sendvič

První význam: Pokrm konzumovaný jako lehké jídlo sestávající ze dvou plátků chleba, mezi které je vložena náplň rozličného druhu, např. „sýrový sendvič“.

Druhý význam: Pozice mezi dvěma předměty nebo lidmi, jež má obvykle za následek omezení pohybu nebo způsobení nepohodlí.

„Žena v autobuse, vmáčknuta mezi děti a rodiče, si připadala jako v sendviči.“

PROLOG

Před čtyřiadvaceti lety

Shay Corriganová vystoupila z limuzíny a držela se otce za ruku. Fotograf ten okamžik zachytil pro rodinné album.

„Tak, a teď pořádný úsměv, prosím.“

Otec nevěsty se pokusil o srdečný úsměv, nicméně při pohledu na manželku v klobouku ozdobeném květinami postávající pod schody do kostela mu to nešlo moc dobře. Věděl totiž, proč tam je, ačkoliv ji před tím zrazoval. Ne že by Roberta Corriganová brala názory svého manžela v potaz. Od důležité mise ji neodradily ani rozesmáté družičky Tanya a Lesley. Zakryla fotografovi objektiv dlaní a řekla: „Tohle klidně pár minut počká.“

„Roberto…“

„Mlč, Harry. Chci mluvit se svou dcerou.“

„Naší dcerou,“ poopravil ji. „Teď bys ale měla být v kostele, utírat si slzy a předvádět svý parádní šaty, když už to stálo tolik prachů.“

„Mami,“ zaprotestovala Shay, když ji matka chytila za ruku a odtáhla ji od ostatních, aby měly trochu soukromí.

„Shay.“ Roberta pohlédla dceři zpříma do očí. „Musím se tě zeptat. Opravdu to chceš? Protože teď ještě můžeme nasednout do limuzíny a vrátit se domů. Nebudeš muset nic vysvětlovat. Otec jim řekne, že je po všem. Vůbec nepřemýšlej, kolik to stálo, nemysli na dort, na květiny, pusť to z hlavy. Můžeš se nastěhovat zpátky k nám. Opravdu víš jistě, že to chceš?“

Shay nejdřív napadlo, že si dělá legraci, ale máma se tvářila smrtelně vážně.

„Samozřejmě že si Bruce chci vzít,“ vyrazila ze sebe. „To se mě musíš ptát zrovna teď?“

„Neptala jsem se, protože to tvůj otec nechtěl,“ odpověděla Roberta. „Prostě mi to nedá spát, pořád na to musím myslet. A člověk by měl dát na mateřskou intuici. Takže se tě ptám, než bude pozdě: chceš si toho muže vzít? Zvážila sis to dobře? Miluješ ho?“

„Ano, ano a ano,“ vyhrkla Shay bez uvážení. Nerozmýšlela se ani minutu. Opravdu Bruce milovala. Chtěla ho milovat a dokázala to. Vzdorně vystrčila bradu. „Jsem dost stará na to, abych věděla, co dělám, mami. Teď si jdi sednout do kostela a nech mě, abych udělala, co chci.“ Spěšně si přetáhla závoj přes obličej. Nechtěla, aby jí matka viděla do očí, aby zahlédla stín pochybností, které se v hlavě snažila uložit do škatulky s označením „svatební nervozita“, přestože tam nepatřily a draly se ven.

„No, když si seš tak jistá,“ pokrčila matka rezignovaně rameny. Pomohla dceři upravit závoj, aby vypadala dokonale, až půjde k oltáři. „Mám tě moc ráda.“

„Já tebe taky. Teď si běž sednout.“

Matka se obrátila, vešla do kostela a Shay dlouze vydechla. Teprve teď si uvědomila, jak dlouho zadržovala dech.

„Připravena stát se manželkou?“ Otec jí nabídl rámě.

„Jo. Připravená,“ kývla Shay. Připravena být manželkou a brzy i matkou, doufejme. A ne, nenechá se lapit do pasti a nedovolí, aby její život ovládlo dítě; nestane se Robertou číslo dvě, její identita neskončí pohřbená pod nálepkami: manželka, matka, dcera. Až přijde dítě, přizpůsobí se ono jí, nikoliv naopak. Nehodlá se obětovat rodině. Vždycky bude sama sebou. To si nikdy nenechá vzít.

PÁD

Někdy musíme zažít pád, abychom si uvědomili, kde stojíme.

ANONYM

KAPITOLA 1

Co si Shay Bastableová pamatovala, vždycky se cítila jako náplň v sendviči, která se s léty mění z čerstvých a chutných ingrediencí v paštiku vmáčknutou mezi plátky chleba. Ne že by svůj život nenáviděla, prostě takový byl. Její přítomnost byla žádoucí, neboť byla tím hlavním, co drželo celý sendvič pohromadě – stmelovala, sloužila, spojovala. Přesto cítila jistou úlevu, když tlak oněch plátků v posledním roce trochu povolil. Před devíti měsíci opustil rodný dům třiadvacetiletý syn Sunny, který se odstěhoval za snoubenkou Karoline, a půl roku po něm se sbalila dcera. Ta začala bydlet se svou nejlepší kamarádkou ve sdíleném bytě. Shay předpokládala, že neuplyne ani čtyřiadvacet hodin a dcera přiběhne zpátky, ale mýlila se. Na téhle frontě byl klid. Pokud šlo o Courtney, žádné zprávy, dobré zprávy. Neplakala, když je Courtney opouštěla, ale když odcházel Sunny, prolila potoky slz, brečela, až ji zrudlé tváře pálily. Ne proto, že by syna milovala víc než dceru, ale protože Sunnyho bylo snazší milovat. Jistě, jako každé dítě vyžadoval spoustu péče, ale za všechny rodičovské útrapy se jí odměňoval milou, veselou povahou a tím, jak jí lásku oplácel. Zato dvaadvacetiletá Courtney byla odjakživa náladové, neposedné dítě, hotová rtuť. Názory měnila mávnutím proutku, a nejen názory, ale i vlasy, módní styly, záliby i antipatie, až Shay nakonec veškeré snahy o porozumění vzdala. Nakonec musela nechat dceru, aby sama přišla na to, kde je její místo. Protože – jak si kdysi myslela i Shay – rodiče ničemu nerozumí. Stali se přežitkem současného světa a ztratili s ním spojení. Moudrost nabytá v minulosti už neměla valnou hodnotu. Dvě tolik odlišné děti, ze kterých se vyklubaly naprosté protiklady, přestože se jim dostalo stejné výchovy. Shay samozřejmě chápala, že děti nejsou jen prostým součtem vlastností svých rodičů. Jí a starší sestře Paule se také dostalo od rodičů naprosto stejné výchovy, a kromě shodného počtu končetin a hlav mezi nimi mnoho dalších podobností nebylo.

Shayini rodiče se rozvedli teprve před pěti lety, to už jim bylo přes sedmdesát. Roberta Corriganová si spokojeně užívala života svobodné ženy, přestože dosavadní životní standard a (relativní) nezávislost si mohla dovolit jen díky podpoře mladší dcery. Shay navštěvovala matku každý den: někdy k ní zaskočila už ráno, ale večer k ní zašla pokaždé. Něco uvařila, nachystala jí léky na následující den a postarala se, aby matka byla přes noc v teple a bezpečí. Čím dál častěji se u ní objevovaly výpadky paměti, ale doktorka říkala, že dokud si Roberta pamatuje důležité věci, jako že musí vypnout plotýnku na sporáku a zamykat dveře, není třeba se trápit. Jméno současného premiéra a násobilku dvanácti znát nemusí. Naštěstí měla báječné sousedy, kteří na sebe navzájem dávali pozor. Britské speciální jednotky by ve srovnání s místní sousedskou hlídkou vypadaly jako banda amatérů.

Shay zastavila před matčiným domkem a všimla si, že u sousedního domu začaly nějaké stavební práce. To se ale dalo čekat: už dva deštivé týdny stál před tím domem obrovský oranžový kontejner. Divný pár, ti matčini sousedé. Manželé středního věku. Chovali se dost samotářsky a mezi společenskými postaršími obyvateli Merriment Close působili tak trochu jako pěst na oko. Merriment Close byl moc příjemný obytný komplex; deset bungalovů obklopujících kruh zeleně, kterou zdejší důchodci pečlivě udržovali. Minulý rok umřela Doris z čísla 1A a její dcera prodala bungalov těmhle nemluvným Ballsovým, kteří nejevili pražádnou chuť se se sousedy stýkat. Nereagovali na vánoční přáníčka, neodpovídali na pozdravy, a pozvánky na schůzky místního sdružení obyvatel ignorovali.

Shay vešla do domu a našla matku, jak stojí u okna a upřeně pozoruje kontejner. Jako by doufala, že ho tím utkvělým pohledem vymaže z povrchu země. Od chvíle, kdy ho sem přistavili, ji ten kontejner zvláštním způsobem fascinoval, nedokázala si vysvětlit proč. Očividně to ale v její zastřené mysli něco vyvolalo.

„Co tam asi dělají, co myslíš? Celé odpoledne do té oranžové… věci… házeli cihly. Jak se tomu říká?“

„To je kontejner, mami. Řekla bych, že v tom domě budou probíhat nějaké stavební práce. To je většinou důvod, proč si někdo takový kontejner pronajme. Až bude plný, odvezou ho a už se na něj nebudeš muset koukat. Co by sis dala k večeři? Máš na něco chuť?“

„Musí být vidět i z vesmíru, ta věc,“ prohlásila Roberta a otázku jídla přešla. „Vždycky, když se podívám oknem ven, vidím to, tu řvavou oranžovou.“

„Tak se nedívej ven,“ odsekla Shay. Mámin mozek v poslední době přežvykoval nepodstatné detaily, jako by byly nezničitelná žvýkačka, která průběžně obnovuje příchuť, aby ji povzbudila v dalším žvýkání. Roberta byla oproti dřívějšku mnohem méně tolerantní ke změnám. Změny a Shayina matka teď byly nepřátelé na život a na smrt. Jednou večer v televizi dávali seriál Coronation Street o půl hodiny dřív a fakt, že se Ken Barlow neobjevil na obrazovce ve stanovenou hodinu, se dle matky rovnal světové katastrofě. Bylo to pomalu jako výbuch sopky na Islandu nebo tsunami na Filipínách.

„Kontejner.“ Roberta to slovo opakovala pořád dokola. „Jak to, že si ten výraz nepamatuju? Prý mám luštit křížovky, abych udržovala mozek aktivní, ale vždycky se jenom naštvu. Dřív jsem se každý den naučila nové slovo, teď každých pár hodin zapomenu nějaké staré.“

Když máma takhle mluvila, Shay se vždycky sevřelo srdce. Nevěděla, jak odpovědět, vlastně si žádná z nich nechtěla připustit problém a raději zametaly všechno pod koberec v naději, že se to nějak usadí, že to zapadne mezi prkna jako prach a ona se tím nebude muset zabývat.

„Co kdybych ti k večeři udělala zapečené brambory se sýrem,“ usmála se Shay povzbudivě na matku.

„Nemám moc hlad.“

To říkala vždycky, přesto pokaždé snědla, co před ni Shay položila.

„Dodělej si tu křížovku a já zatím uvařím.“

Máma luštila křížovky a různé rébusy v novinách každý den, ale už jí to nepůsobilo takovou radost jako dřív. Její slovní zásoba řídla. Už se ani nedokázala tak soustředit.

Když Shay vykoukla z kuchyně, aby matce oznámila, že jídlo je na stole, matka pořád ještě stála u okna a zírala ven. „Mami,“ zavolala Shay o něco hlasitěji. Roberta sebou nepatrně škubla, vytržena z myšlenek, které ji tolik zaměstnávaly, a vydala se do kuchyně, skoro jako by se jí nechtělo místo u okna opustit.

„Vypadá to dobře. Už jsem dlouho neměla zapečené brambory,“ pochvalovala si Roberta a posadila se ke stolu. Skutečnost, že tohle jídlo měly před pár dny, si Shay nechala pro sebe.

„Dobrou chuť. Snad jsem tam nedala moc sýra. Nerada bych, abys měla těžké sny.“

„Mám spoustu času jídlo před spaním strávit,“ opáčila Roberta a svým typickým, kultivovaným způsobem uchopila příbor. Vždy se chovala jako dáma.

Shay vzala z lednice mléko a zkontrolovala datum spotřeby na krabici. Kdyby to nedělala, máma by tu klidně měla plesnivý chleba a zelenou šunku.

„A to oni můžou tohle dělat, že si museli pořídit ten…“ Roberta netrpělivě potřásla hlavou.

„Kontejner,“ napověděla jí znovu Shay a nalila čaj ze staré hnědé konvice, která byla už v dobách jejího dětství věrným společníkem matčiny kuchyně. „Možná předělávají kuchyni nebo koupelnu. Sama jsi říkala, že když se dům prodával, Doris tam měla ještě původní zařízení ze sedmdesátých let.“

Roberta zapíchla nůž do brambory. „Něco tam kujou. Všichni to říkají.“

„To si nemyslím,“ uklidňovala ji Shay.

„Derrick z pětky říkal, že vypadá jako sériový vrah. Jako ten Christie. Co kvůli němu oběsili toho mladíka.“

Shay se tomu zasmála: „Prosím tě, pusť to z hlavy, mami. Ať si klidně vymalují koupelnu avokádově zelenou, nebo co tam chtějí provádět. Tebe se to vůbec nedotkne. Žít a nechat žít, to přece byla kdysi tvoje mantra. A hádej, co pro tebe mám – sehnala jsem ti DVD s filmem Tichý muž.“

„No to je báječné. Děkuju, Shay.“ Robertu to očividně potěšilo.

„Viď? Můžete si to s Dagmarou pustit, až si zase uděláte filmové dopoledne. Nezapomněla jsi, že budu dva dny pryč, že ne?“ Přestože Shay tušila, jaká bude odpověď, zeptala se.

Robertě poklesla brada. „Jak to, že tu nebudeš?“ Až do loňska jim Roberta pravidelně posílala blahopřání, aniž by se museli připomínat, a dnes si ani nevzpomněla, co je za datum.

„Jedeme s Brucem do jednoho hotelu, trochu se povyrazit. Odjíždíme večer, proto jsem dneska přišla dřív.“ O výročí se nezmínila. Doktoři jí radili o věcech, na které matka zapomněla, nemluvit. Bylo lepší to nerozmazávat a nepřipomínat jí její zhoršující se stav. „Přijde se na tebe podívat Paula. Nechám ti tady číslo telefonu. Kdybys něco potřebovala, zavolej jí. Já tu nebudu.“

Robertina tvář se rozjasnila úsměvem. „Paula. To bude hezké. Ani nepamatuju, kdy jsem ji viděla naposledy.“

Ani já ne, řekla si Shay v duchu, přestože její mentální schopnosti byly naprosto v pořádku. Její starší sestra totiž měla řádné zaměstnání a absolvovat dvacetiminutovou cestu za matkou – nebo za otcem – byl obrovský problém.

Robertin úsměv povadl, když si uvědomila, že mladší dceru pár dní neuvidí. „Ona se mnou nemá takovou trpělivost jako ty, Shay. Je na mě ošklivá a křičí na mě.“

„Tak já jí domluvím, aby byla hodnější,“ slíbila Shay.

Měla by si s ní opravdu promluvit, jako to loni udělala Dagmara, ta milá sousedka, co bydlí o dům dál a díky níž Shay začala nahlížet na věci úplně jinak. I když se trochu styděla, byla za to uvědomění ráda. Dostala lekci. Předtím se pořád rozčilovala nad matčinou špatnou pamětí, automaticky ji opravovala při každém přešlapu, vyčítala jí, že si špatně pamatuje fakta. Prozřela, až když si ji vzala stranou Dagmara, jež předtím pečovala o dementního manžela, a udělila jí dobře míněnou, ale zásadní radu: „Co na tom záleží, jestli si něco pamatuje tak nebo onak, Shay? Komu tím ubližuje, co na tom záleží?“ promlouvala k Shay s kouzelným lotyšským přízvukem. „Je to nová pravda, kterou si pamatuje. Nestresuj ji výčitkami, že něco říká špatně, když jí mozek říká, že má pravdu.“

Dagmara byla ztělesněním trpělivosti, porozumění a zdravého rozumu a její rada byla skutečně na místě. Co na tom, že Roberta tvrdila, že v den, kdy se princezna Diana zabila v autě, zrovna trávila krásnou dovolenou se sestrou, přestože Shay věděla, že teta zemřela už rok předtím? Když bude ztrácet trpělivost, věčně matku peskovat a nutit ji, aby si vzpomněla, jak to bylo doopravdy, když mozek si to odmítá připustit a cítí to jako lež, ničeho tím nedocílí. Zbývající kousky matčiny osobnosti tím neslepí, ani ji nevrátí do původního stavu. Matka už nikdy nebude jako dřív. Když se staráte o blízkého člověka, u něhož se začíná projevovat demence, musíte si osvojit nové dovednosti. Musíte vědět, kdy ustoupit a zůstat zticha.

Roberta Corriganová bývala žena vysokého intelektu. Hovořila plynně pěti jazyky a nejméně další dva ovládala pasivně. Dokázala nasávat vědomosti jako houba. Vyučovala na soukromé škole, a posléze doučovala žáky individuálně, aby se rodina udržela nad vodou a mohla zajistit dvě dcery a stárnoucí rodiče. A teď si ani nepamatovala, jak se v jejím rodném jazyce řekne kontejner.

„Kdy se vrátíš?“

„Přijdu za tebou v pondělí.“

„Za tak dlouho?“

„Je to jen na víkend.“

Roberta seškrábla z brambory slupku a odsunula ji na kraj talíře.

„Sněz i tu slupku, ta je na tom nejlepší,“ radila jí Shay. Pokolikáté už měla pocit, že si vyměnily role? Roberta nutila dcery jíst brambory i se slupkami, neboť, jak zdůrazňovala, slupky obsahují nejvíc výživných látek. Tyhle momenty Shay vždycky rozladily; bylo to narušení světového řádu.

„Nechci. Nikdy jsem je neměla ráda.“

Ale měla. Další okamžik, kdy je lepší mlčet. Je těžké sledovat, jak milovaná osoba ztrácí pojem o sobě samé. Matka měla vždy silného ducha, ale teď se její mysl po malých částečkách rozpadala.

Po večeři si Roberta dala jako obvykle vaničku zmrzliny. Při dnešní jahodové zmrzlině se rozpomněla na další věc.

„Víš, že mi ráno volala Courtney?“

„Opravdu?“ Víckrát než mně, pomyslela si Shay.

„Změnila si jméno, že?“ Shay vytřeštila oči. Courtney se z nějakého důvodu těsně před odchodem z domova nechala pokřtít na Strawberry Blue. Bruce rozhodně odmítal říkat své dceři Jahodově Modrá a prohlásil, že „Demoliční koule“ se k ní hodí mnohem lépe.

„Byla samý žert,“ pokračovala Roberta, zatímco jedla zmrzlinu a od pusy jí létaly růžové kapky. „Pracuje v nějakém obchodě s oblečením, že?“

„To je pro mě novinka. Naposledy jsem slyšela, že dělá za barem v nočním klubu,“ podotkla Shay. Ne že by tomu nevěřila. Courtney střídala zaměstnání jako spodní prádlo – žádné z nich jí jaksi nesedělo. Shay respektovala, že se dcera hledá, a pokud se potřebuje chvíli hledat, budiž. Nicméně Bruce, který byl vždy na výsost spokojen sám se sebou a nehodlal si měnit jméno na Jenda Kleště či Hvězdný Marvin a který odjakživa nechtěl být ničím jiným než elektrikářem, už pro dceru takové pochopení neměl. Když jim domů začala chodit pošta adresovaná paní Jahodově Modré, prodělal lehký infarkt a dceři vyhuboval, že je trapná a ať se proboha vzpamatuje. To byl možná hlavní impuls, proč si Courtney začala urychleně hledat bydlení, a nutno podotknout, že jí to matka ani moc nerozmlouvala.

„Sunny se mi neozval vůbec,“ vykládala Roberta dál. „Něco u nich není v pořádku,“ dodala. „To mu není podobné, že by babičce nezavolal.“

To opravdu není, musela souhlasit Shay.

„Stejně ji nemám moc ráda,“ prohlásila Roberta a plastovou lžičkou vyškrábla z vaničky poslední zbytky zmrzliny. Vždycky tvrdila, že radši používá umělohmotnou lžičku, která je součástí balení, protože má pak pocit, jako když mlsá v kině.

„Koho?“ nevěděla Shay. Matka často přebíhala od jednoho tématu k druhému a někdy bylo těžké se zorientovat.

„Tu Karoline, co je s ní náš Sunny. Něco se mi na ní nezdá.“

„Ty na každém něco vidíš,“ zasmála se Shay. Ballsovi, Karoline, místní poslanec, Chris – Paulin manžel. I když s tím se možná nepletla. Ten náfuka byl do sebe zahleděný až hrůza.

„Ne, na každém ne. Můžeš se pošklebovat, jak chceš, ale na lidi jsem měla vždycky čuch. Ona není taková, jak se tváří, tahle Karoline,“ řekla Roberta, ve tváři nesouhlas.

„Vždyť jsi ji viděla jen jednou.“

„Stačí mi vidět někoho jednou, a vím,“ Roberta si poklepala na nos.

„A jak se to u ní projevuje?“

„Zatím nijak.“

„Aha. Tak to jo. Každopádně Sunny je s ní šťastný, to je snad nejdůležitější, ne?“

Uchvátila ho od první chvíle. Prohlašoval, že je úplně jiná než ostatní dívky, které kdy poznal. A jestli je Karoline dost dobrá pro něj, pak je dost dobrá i pro Shay.

„Já si stojím za svým,“ odfrkla si Roberta pohrdavě. „To je prostě intuice. A já se nikdy nepletu.“

„Tak dobře, mami,“ usmála se Shay při zmínce o matčině pověstné intuici.

Po večeři roztřídila Robertiny léky a umyla nádobí. Matka se šla mezitím dívat na televizi. Jenže se nedívala. Kontejner před sousedovým domem byl lákadlem, které nedokázala ignorovat. Když se Shay vrátila do obývacího pokoje, Roberta opět stála u okna a němě pohybujícími se rty četla nápis nastříkaný na boku, jako když přejíždíte prsty po látce: KONTEJNERY SHARIF.

„Mami? Za chvilku začíná Bod zlomu.“

Roberta dál nepřítomně zírala na kontejner.

„Kdysi jsem se znala s Omarem Sharifem, jsem si jistá, že ano,“ řekla nakonec. Cosi rozvířilo hlubiny její paměti a na hladinu vyplula jako bublina tahle vzpomínka. Byla to bláhová představa. Matka se s filmovým bohem nikdy nesetkala. Ale co na tom záleží, jak by řekla Dagmara. Nebyla to tak špatná falešná vzpomínka.

„Opravdu?“ zeptala se Shay.

Roberta zamyšleně svraštila čelo. „Myslím, že ano. Chtěla jsem se za něj provdat.“

„Stejně jako všechny ženské v šedesátých letech.“ Jemně do ní drcla.

Ale Roberta neposlouchala. Byla ztracená v jiném světě. Zavřela oči a zvedla ruku, jako by někoho hladila po tváři a cítila pod prsty jeho kůži. Když je ale otevřela, uviděla, že se dotýká jen prázdného vzduchu.

„A kde ses s Omarem Sharifem potkala, mami?“ Shay sledovala, jak se matka vrací z míst, kam ji zavedlo snění.

„O čem to mluvíš?“ odsekla Roberta. „Copak bych se někdy mohla setkat s Omarem Sharifem?“

KAPITOLA 2

Shayin otec, nutno říci, se Omarovi Sharifovi ani trochu nepodobal. Harry Corrigan byl i v době své největší slávy podsaditý pán s vlasy jako sláma, šedomodrýma očima a bledou pletí. To všechno po něm zdědila Shayina sestra Paula. Paula se nikdy nepokusila využít toho, co jí bylo dáno do vínku, ke svému prospěchu: kdyby zvolila lepší účes nebo melír, určitě by vlasy její tváři lichotily lépe. Pomocí make-upu by pak mohla zdůraznit plné rty a dlouhé řasy. Jenže Paula si vždycky zakládala na tom, aby byla au naturel – i přesto, že jí předčasně zešedivěly vlasy –, a nepokrytě ji štvalo, že sestra je ta hezčí, s pletí medově zlatavé barvy, velkýma hnědýma očima a dlouhými, lesklými inkoustově černými kadeřemi. Shay se nepodobala nikomu z nejbližší rodiny, až na tetu s italskými kořeny, jak tvrdila Roberta. Robertina sestra Stella vypadala přesně jako Sophia Lorenová, a to i přesto, že byla obarvená na blond. Alespoň zezadu. Nebo když se zhaslo. Tak o tom vtipkoval táta.

Shay měla svého otce ráda, ačkoliv během dospívání ho vídala pomálu. Buď byl v práci, nebo šel na fotbal. Nebo si zahrát kulečník. Nebo jen do hospody na pivo s kamarády. Nikdy se na ni nepřišel podívat, když hrála ve školním představení, neúčastnil se předávání školních cen, nebral ji na houpačky ani jí nepomáhal s domácími úkoly. Vnímala, že existuje a že když bylo potřeba vymalovat nebo vytapetovat byt, opravit auto a posekat trávník, tak se prostě objevil. Teprve když jí bylo šestnáct, se konečně pochlapil a stal se z něj táta, nikoliv jen otec.

Jako dítě se s ním nikdy nedržela za ruce, ale teď, v pečovatelském domě Whispering Pines, tíhu jeho ruky konečně poznala. Prsty měl odulé jako párky. Síla gravitace je tiskla k její dlani, a i když jeho tělo bylo jen prázdná skořápka, přišlo jí líto, že jí tak dlouho trvalo, než se ho odvážila za tu ruku vzít a položit ji do své. Jako by se bála, že se jí vytrhne, že bude takovou důvěrností znechucen. Myslela na to, jestli táta může vědět, že je u něho; mohla jen doufat, že to ví. Ale neznamenalo by to pak, že si uvědomuje, kdo za ním nepřišel?

Při čekání, než někdo přijde a podá jí aktuální informace o otcově stavu, nahlédla na recepci do návštěvní knihy. Dělala to tak vždycky. Prohlédla si záznamy tři měsíce zpátky. Paulino jméno se objevilo jen jednou – před třemi týdny. Podle zápisu se tu zdržela čtvrt hodiny a Shay dumala, proč se sem na tu chvilku obtěžovala. Tohle byla celá Paula: odbyla si to a nikdo nemohl říct, že nedostála své povinnosti. Tátova manželka Barbara chodila na návštěvy dopoledne, takže jejich cesty už se docela dlouho nezkřížily. Z úcty k matce se Shay odmítala sblížit s ženskou, která manželství rodičů zasadila smrtelnou ránu. Při těch sporadických příležitostech, kdy přijela pro tátu, aby ho odvezla na vyšetření ledvin, prostaty, uší či zraku, protože už sám řídit nemohl, se k Barbaře chovala zdvořile a mile, ale k přátelskému tlachání v kuchyni u kafíčka se nikdy nesnížila. Byla jen na jejich malé svatbě. Konala se na matrice. Paula nepřišla. Tu šťastnou shodou okolností postihl pásový opar, takže se měla na co vymluvit. Bylo hodně zvláštní vidět osmdesátiletého otce radovat se z toho, že si bere svou milenku, a Shay napadlo, jaký zmatek by taková situace mohla natropit v dětské hlavičce, když ona sama si ji jako dospělá dokázala přebrat jen stěží.

Když asi před šesti lety matka ve věku třiasedmdesáti let podala zčistajasna žádost o rozvod kvůli nevěře, Shay tu informaci dokázala jen těžko zpracovat. Její smysl pro loajalitu dostal krutou ránu, ba co víc, byl rozcupován na kousky.

Teprve tehdy pravda vyšla najevo. Všechno se provalilo mocným proudem protržené Hooverovy přehrady: Roberta konečně dcerám přiznala, že Harry Corrigan ji po celou dobu manželství soustavně podváděl. Znovu a znovu mu odpouštěla, aby udržela rodinu pohromadě, a skoro se jí to povedlo, protože Paula ani Shay absolutně netušily, co se v zákulisí mezi matkou a otcem děje. Byly roky, kdy se Harry věnoval jenom a pouze rodině, jenomže potom, když už necítil povinnost stát za kormidlem rodinné lodi, začalo to být s jeho věrností zase na štíru. Harryho románek s Barbarou se táhl spoustu let, než se oba rozhodli svá manželství ukončit. Čtyři a půl roku se těšili manželskému štěstí, nicméně poté zasáhl osud a v podobě mrtvice připravil otce o všechno kromě dechu. Barbara mu po důkladné úvaze našla pečovatelský dům v hezkém prostředí a s příjemným a zkušeným personálem.

Shay věděla, že by měl výčitky, kdyby věděl, jakou si s ním ostatní dělají starost. Neměl rád pozornost, nechtěl být nikomu na obtíž. Bylo by to pro něj peklo; bylo by to peklo pro všechny.

Nikdy předtím s otcem nemluvila tak často jako teď, když se nacházel v tomhle komatózním stavu. Nevěděla, jestli ji slyší; ale od Dagmary se jí dostalo další lekce. Sluch prý bývá poslední smysl, který člověk ztrácí, a Shay si nemůže být jistá, zda tam uvnitř pořád ještě není otec, jak ho znala, člověk, který potřebuje útěchu a známé hlasy. A tak u něj sedávala celé hodiny, četla mu noviny a vyprávěla, jak se mají Sunny a Courtney. Někdy ho oholila, protože sestry to neuměly tak dokonale, jak vyžadovaly jeho nároky. Nakonec ho natřela vodou po holení. Vždycky krásně voněl, její táta. Nic drahého, jen čistá svěží vůně po borovici.

„Jakou to má cenu, tam chodit?“ divila se kdysi Paula. „Už to není táta, ne? V podstatě je ve vegetativním stavu.“

„Jak můžeš vědět, co se mu honí hlavou?“ utrhla se na ni tenkrát Shay.

Na to Paula opáčila: „Prostě ho takhle nechci vidět. Hrozně mě to deptá.“

„Myslíš, že mě ne, Paulo? Ale jsem ochotná to podstoupit. Třeba si opravdu uvědomuje, že tam jsem s ním, a přináší mu to útěchu.“

Na to Paula vytáhla svůj nejsilnější kalibr: „Po tom, co udělal mámě, si nás nezaslouží.“

V minulém životě musela být Paula úhoř, napadlo Shay. Dokázala se vykroutit ze všeho. Byla by z ní skvělá politička. Shay nikdy otce neodsuzovala za to, jaký byl manžel. Byl to její táta a vždycky, když ho potřebovala, tady byl. Nezklamal ji; a ona by ho také nezklamala.

A tak tu seděla vedle táty a prostě s ním byla. Dýchali stejný vzduch a Shay si postupně vybavovala vzpomínky, jako by rozbalovala bonbony. Dneska si vzpomněla na jeden zimní večer, kdy otec přišel domů se zasněženou hlavou a rameny a v ruce nesl tašku. Nebyla dost velká, takže zahlédla krabici s panenkou, přesně takovou, jakou si toužebně přála k Vánocům. Nebo si vzpomněla, jak v Paulině pokojíčku vymaloval strop černou barvou a přilepil na něj světélkující hvězdy jako překvapení, až se vrátí ze školního výletu. Když se učila na maturitu, nechal jí na stole tyčinku Mars, že prý je to „potrava pro mozek“. Pamatovala si taky rozhovor rodičů v přízemí, když jednou nemohla usnout. Máma a táta, jejich zvýšené hlasy: Nemůžeme odejít. Musíme. Odejít by byla hrozná chyba. Nechci, aby to prožívala pořád dokola. Ona za nic nemůže, a proto musí zůstat. Ne, odejdeme a hotovo. Matčina vůle zvítězila, a tak se z rodné vesnice odstěhovali nevídanou rychlostí. Znamenalo to, že její otec to měl do práce o něco dál; znamenalo to opustit všechny, které znali; znamenalo to, že se jejich život otřásl, obrátil se vzhůru nohama. Ale přestěhovali se a svlékli svůj starý život jako had svléká kůži.

Nerada si to připouštěla, ale posledních šest let se Harry zdál šťastnější než kdykoli předtím s její mámou. Láska mezi ním a Barbarou byla očividná, opravdová a něžná; společně chodili na oběd, jezdili autobusem na pobřeží a těšili se, že prožijí ještě mnoho dalších let. Jejich naděje a sny vzaly za své jednoho nedělního rána, kdy se šel natáhnout do zimní zahrady. Barbara si napřed myslela, že je mrtvý; a možná by bylo lepší, kdyby umřel.

Shay si přiložila otcovu dlaň na tvář a přála si, aby tam zůstala, až ji pustí, ale nestalo se tak. Promlouvala mu do té dlaně v naději, že se jemný šepot vpije do pórů, spojí se s krevním řečištěm a vpluje mu do mozku. „Pár dní tě neuvidím, tati, protože na víkend jedeme s Brucem do jednoho hezkého hotelu v Dalesu. Zítra máme čtyřiadvacáté výročí svatby. Příští rok se dočkáme stříbra, tak jako ty a máma. Vzpomínáš si? Na vaši stříbrnou svatbu jsem si nastříkala vlasy stříbrným lakem a pak jsem to celé týdny nemohla dostat dolů.“

Tolik si přála, aby nějak zareagoval, pohnul prstem, mrknul, cokoliv. Ale nic se nestalo. Jen nádech a pak zase výdech: život bez života.

KAPITOLA 3

Shay vzala z přihrádky saténové kalhotky, uložila je do kufříku a zase je vyndala. Shodila pár kilo, aby se do kalhotek z jarního výprodeje vešla, takže si je klidně mohla vzít s sebou, ale najednou si připadala hloupě a trochu nervózně. Ani si nevzpomínala, kdy si něco takového naposledy oblékla, do očí bijící signál dostupnosti, i když ve skutečnosti to bylo celkem jedno, protože s Brucem už měsíce intimně nežili. Nejevil zájem. V posteli se jí nedotýkal, a když se sama párkrát o něco pokusila, tvrdil, že je moc unavený. Respektovala to a dál nenaléhala. Měla dojem, že Bruce má stále víc práce a dostává za ni méně a méně peněz. Elektrikářů je na každém rohu spousta a lidi upřednostňují nízkou cenu před kvalitou.

Kéž by tu s ní byla kamarádka Tanya, aby si u ní mohla vylít srdce a poradit se, co má dělat. Lesley by z toho měla jen švandu, ta by řekla, ať na Bruce prostě skočí a nebere ne jako odpověď. Ale Tanya byla vždycky chápavá a konstruktivní. Tanya, Lesley, Shay – Charlieho andílci z Yorkshiru, jak jim říkával Lesleyin táta. Nerozlučná trojka a sehraná parta už od sexty. Přesto k sobě Tan a Shay měly o něco blíž. Ani Bruce neznal pravý důvod, proč se Shayina rodina v jejích šestnácti z malé vísky náhle přestěhovala na druhý konec Sheffieldu. Netušil, že rok strávila po nemocnicích, zavřená v tmavých pokojích, usínala jen díky práškům na spaní. Nevěděl nic o lékařích, kteří jí nedokázali vyříznout kus mozku skalpelem, a tak se o to pokoušeli jinými způsoby. Ale Tanya o všem věděla. Už to byly tři roky, co zemřela, a Shay pořád nemohla uvěřit, že tu není, že už nikdy v telefonu neuslyší její hlas napodobující podvodný hovor nebo pochybného prodejce. Tan byla ztřeštěná, divoká, nádherná, loajální, báječná, a právě pocit definitivnosti Shay zasáhl nejvíc; že někdo tak životaschopný a energický najednou není, že už ho nikdy neuvidí, že v její duši zeje díra, kterou by dokázala zacelit jen Tan.

Shay zvedla titěrné kalhotky a roztáhla gumu v pase. Kdysi dávno by z ní ty kalhotky serval zuby, ale teď si nebyla jistá, jak to o víkendu bude. Jejich sexuální život byl takový slon v obýváku; oba se tvářili, že to velké tlusté líné zvíře nevidí. Ale teď je čeká výročí a při představě, že by si měli dopřát víc než pusu na tvář na dobrou noc, na ni padla tíha. Připadala si skoro jako panna před svatební nocí. Proč to nechali zajít tak daleko, pomyslela si s nepříjemným pocitem, jako když člověka rozbolí palec při záchvatu dny.

Ze zamyšlení ji vytrhlo kovové klapnutí poštovní schránky ve dveřích. Hodila kalhotky do kufříku, sešla dolů a posbírala poštu z rohožky. Přáníčka, usoudila podle hmatu. Roztrhla první obálku a při pohledu na krasopisně napsanou adresu se usmála. Neomylně byla napsaná Courtneyinou rukou. Vytáhla přání z obálky a spolu s ním se vysypala sprška třpytivých konfet. Tradiční gratulace k výročí svatby maminky a tatínka. Otevřela ho a četla:

Pardon za ten kýč – nic jiného v Tescu neměli. Všechno nejlepší k výročí, vám oběma – doufám, že si užijete krásný víkend. Hodně lásky a brzy na viděnou Court xxx

Na Courtney byl vždycky spoleh, pokud šlo o blahopřání k různým příležitostem. Zvláštní, vzhledem k tomu, jak moc byla soustředěná sama na sebe. Ale na přáníčka si potrpěla. Věnovala velkou péči jejich výběru a vždycky je posílala včas. Courtney byla jedna velká záhada a hromada protikladů. Přirovnávala se k lososovi plujícímu proti proudu. Tak jí to kázala matka příroda. Jenomže ani matka příroda není neomylná: námaha, kterou to ryby stojí, je dokáže vyčerpat až k sebezničení. Každá matka se může zmýlit.

Další přání přišlo od pratety Fredy, jejíž rukopis se rok od roku stále víc podobal pavoučí síti. Poslední obálka nesla nezaměnitelný rukopis Lesley. Na přední straně blahopřání byl obrázek dvou labutí s propletenými krky a pod ním text: „Věděli jste, že labutě se páří po celý život?“ Po otevření se objevila nová kresba labutí klovajících se do krve a pod ní text: „Není divu, že jsou pořád nas**né.“

Tohle přáníčko vypovídalo víc o manželství Lesley a Mortona Jaggera než o jejím a Bruceově. Tan prohlašovala, že kdyby se Les a Morton občas nepohádali, asi by spolu nepromluvili ani slovo. Les si na manžela neustále stěžovala. Vlastně už od líbánek vyhrožovala, že ho opustí. Ale navzdory věčným nářkům na jeho adresu byli spolu už třiadvacet let a jak to vypadalo, bylo zjevné, že Les bude svému mužíčkovi vyčítat nedostatky až do diamantové svatby. Shayina představa ideálního manželství byla poněkud jiná, ale ať už se za jejich dveřmi dělo cokoli, zřejmě to do plic jejich manželství dokázalo pumpovat dost kyslíku na to, aby se udrželo v chodu.

Pod textem následoval krátký a milý pozdrav „S láskou Les.“ Už to byla doba, kdy se viděly naposledy. Pokaždé jim do toho něco přišlo. Když Tanya umřela, Shay si usmyslela, že to tak nenechá, jenže to se snáz řekne, než udělá, zvlášť když je člověk zavalen pracovními a rodinnými povinnostmi.

Od Sunnyho žádné blahopřání nepřišlo; možná dorazí zítra, to už nebudou doma. Přesto měla zvláštní tušení, že žádné přání nepřijde. Ale to by se mu vůbec nepodobalo. Když se odstěhoval, chápala, že nebude chodit na návštěvu každý týden, ale co začal žít s Karoline, viděli se za posledního půl roku jen jednou.

Párkrát jí poslal esemesku, jestli je v pořádku, že má moc práce a že se zastaví, ale nikdy nepřišel. Bruce prohlásil, že Sunny zkrátka udělal za starým životem tlustou čáru a teď si užívá ten nový, a že jestli to Shay nedokáže přijmout, tak jen žárlí, protože už v synáčkově životě není ženou číslo jedna. Což bylo absurdní, protože Shay si nepřála nic jiného, než aby byl šťastný s nějakou milou ženou jako Karoline. Nedokázala si racionálně vysvětlit, proč ji lehce znervózňuje, že syna tak dlouho neviděla. Trochu ji to trápilo, taková zvláštní intuice. Možná stejná intuice, jako měla matka, když se jí snažila ve svatební den rozmluvit Bruce.

Přestaň si s tím lámat hlavu a pokračuj v balení. Hlas rozumu v její hlavě zněl v posledních dnech trochu jako Tanya.

„No tak jo,“ odpověděla Shay nahlas. Tenhle víkend bude jenom o ní a Bruceovi. Vždyť proto odjíždějí – jaký by to mělo smysl, vzít si je v myšlenkách s sebou.

Birtwell Manor bylo staré panské sídlo, po válce přestavěné na hotel. Obklopovaly ho rozsáhlé pozemky, pěstěné zahrady, lesy se stezkami, a jak hlásala reklama na internetových stránkách, v řece na hranicích pozemků bylo možno lovit ryby. Shay zarezervovala luxusní buckinghamské apartmá, kde byla velká postel s nebesy, stěny obložené dřevem a na oknech, odkud se naskýtal nádherný výhled do krajiny, visely těžké rudé závěsy. Vždycky, když se Shay na takovém místě ocitla, utvrdila se v tom, že je srdcem venkovanka, nikoliv městská dívka. Měla ráda zeleň, pole, řeky a venkovské statky. Bruce dával přednost městské anonymitě; na vesnici se najde spousta pitomců, kteří do všeho strkají nos. V jedné takové vyrůstal a nemohl se dočkat, až odtud vypadne.

Na stole čekala láhev šampaňského ve stříbrném kbelíku s ledem a mistička s ručně vyráběnou čokoládou. Bruce prošel celé apartmá, zkontroloval koupelnu, vyzkoušel pohovku v rohu, jestli je dostatečně pohodlná, vytahoval zásuvky, nahlížel do nich a uznale pokyvoval hlavou.

Bruce byl pohledný muž, který měl tu záviděníhodnou vlastnost, že stárnul do krásy. S každou vráskou kolem očí byl ještě přitažlivější, až to nebylo hezké. Tyhle geny krásy zdědil i jejich syn. Sunny měl po otci ústa s výrazným spodním rtem, mocnou hranatou čelist, vysokou postavu a široká ramena. Tmavé oči namísto otcových modrých ale zdědil po matce. Měl po ní i pleť, která se snadno opalovala do hněda, stačilo, aby se o něj otřelo slunce. Bruceovi naproti tomu trvalo celou věčnost, než získal kýžený snědý odstín. Otec a syn si možná byli podobní, ale povahově nemohli být odlišnější. Sunny měl mnohem mírnější povahu a laskavého ducha, který jej obklopoval jako nějaká aura. Zatímco Bruce viděl svět černobíle, Sunny ho dokázal vidět v různých odstínech šedé. Někdy se Shay přistihla, že by byla radši, kdyby syn nebyl tolik citlivý po ní, ale raději psychicky odolnější po otci. Svět je drsné místo a Bruce to se svou povahou zvládal líp.

„Tak to otevřeme, ne?“ Bruce vytáhl šampaňské z kbelíku a odloupl fólii z hrdla. Punc starobylosti, kaviár a šampaňské, sofistikované a civilizované. Život na vysoké noze by se mu líbil, to věděla. Kdyby někdy vyhráli v loterii, první věc, kterou by po ověření čísel udělal, by byla záloha na Ferrari. Zátka s tichým lupnutím vyskočila z láhve, následována bílým pramínkem uvolněného plynu. Bruce nalil víno do úzké sklenice tak horlivě, že se pěna přelila přes okraj skleničky. Podal jednu své ženě, ale přípitek pronesla ona.

„Na dalších čtyřiadvacet let,“ prohlásila a jemně si s ním přiťukla.

„Jo,“ přitakal. Shay se přistihla, že čeká na další slova. Jenže nepřišla.

Když si Shay sedla k toaletnímu stolku, aby si nasadila náušnice, sledovala Bruce za sebou, jak se ve velkém zrcadle důkladně kontroluje. Jako James Bond před výpravou na další misi. Líbilo se jí, že si dává záležet na vzhledu. V posledním roce se z něho stával tak trochu metrosexuál; nechával si upravit obočí a šediny na skráních už nebyly šedé. Osobně si myslela, že obojí mu na kráse spíš ubírá, než aby mu to prospělo, ale neřekla to. Pořád lepší než být jako Morton Jagger. Ten bez ostychu místo opasku používal kus špagátu a na vyzutí bagančat potřeboval pomalu operaci.

Bruce měl na sobě elegantní černý oblek, sněhobílou košili a naleštěné polobotky. Fešák k nakousnutí: od té doby, kdy jeho kamarád „Jabba“, který trpěl nadváhou, podlehl ve dvaačtyřiceti infarktu, si Bruce na sobě dával záležet ještě víc. Přestal snídat míchaná vajíčka se slaninou, obědval těstoviny a začal chodit do posilovny. Bruce tvrdě pracoval, protože chtěl jít brzy do důchodu a pak žít někde, kde pořád svítí slunce, s hospodou za rohem. Těšil se, že ten důchod bude hodně dlouhý. Nechali si posílat katalogy cestovních kanceláří, vybírali místa, kde by se chtěli usadit, kreslili návrhy vysněné vilky. Ačkoliv teď už o tom nemluvili vlastně celé roky. Možná právě dnešní večeře bude ideální příležitostí, jak společné plány oživit, uvažovala. Bavit se o něčem, co se týká jen jich. Ani o rodičích, ani o dětech, jen o nich dvou.

Jak asi zestárl, to bych chtěla vědět.

Ta myšlenka se Shay vynořila v hlavě kdoví odkud a zasáhla ji přímo do srdce. Cítila, jak třikrát po sobě prudce udeřilo. Od doby, kdy Jonaha Wellse viděla naposledy, uplynulo devětadvacet let, přesto byla vzpomínka na něj tak jasná a blyštivá jako denně oprašovaný památník. V duchu se opřela o pomyslné dveře, aby nemohl ven; jeho chlapecká svěží vůně, tmavě čokoládová barva jeho vlasů, oříškové oči, ústa tisknoucí se k jejím rtům… Nic z toho by správně nemělo v její mysli existovat; tenkrát musela všechno pohřbít: to sladké i to hořké. Dokonce i datum svatby vybrala schválně tak, aby onu část svého života přehlušila, aby měla něco, nad čím se mohla v červnu usmívat, aby stíny vzpomínek zanikly v jásavém slunci. Jenže ani to nepomohlo. Jeho obraz stále zůstával kdesi hluboko, nikdy úplně nezmizel. Vzpomínky na něj měly hluboké kořeny, které nebylo možné vykopat. Vždycky bude její součástí. To sladké i to hořké.

KAPITOLA 4

Restaurace hotelu Birtwell Manor byla učebnicovým příkladem vytříbenosti a elegance. Absurdně vysoké stropy s bohatou výzdobou včetně pečlivě napodobených detailů popraskané omítky, které jí měly dodat punc stáří a autenticity. Lehce omšelý luxus. Na stolech oslnivě bílé ubrusy z těžké látky se saténovým leskem, starosvětské stříbrné příbory. Shay by nepřekvapilo, kdyby mezi večeřícími hosty zahlédla Hercula Poirota.

„No panečku, tady je to nóbl,“ poznamenal Bruce. Když mu číšník přistrčil židli, zatvářil se nedůvěřivě, jako by čekal, že mu ji na poslední chvíli podtrhne.

„Dnes si trochu luxusu zasloužíme,“ usmála se na něj Shay. Vybrala správně, tím si byla jistá. Příštích čtyřicet hodin si Bruce může představovat, že takový život je běžný. Na takovou představu jistě rád přistoupí. Kdysi dávno se oddávali velkolepým snům o vlastním domě někde, kde pořád svítí slunce – každý měl mít dokonce svoji šatnu; v té jeho by byly štendry se spoustou obleků a košil, všechno značkové, a tajná přihrádka na sbírku rolexek. Bruce si potrpěl na značky; jí to bylo celkem jedno, nicméně respektovala jeho záliby.

Oblékla si černé sametové šaty pořízené v běžném obchodě s oblečením, ale připadala si v nich krásná. Boty na vysokých podpatcích dodaly její průměrné štíhlé postavě bez výrazných křivek výšku. Dlouhé husté vlasy si sepnula na temeni, aby vynikl její oválný obličej, takže vzhledem rozhodně nezapřela italské předky. Prostě si připadala nanejvýš okouzlující a na dnešní večer – ve společnosti svého pohledného manžela – se nesmírně těšila.

Číšník každému podal jídelní lístek v kožených deskách. Bruceovi málem vypadly oči z důlků, když ho otevřel.

„Ježíši Kriste, koukni, co stojí steak ze svíčkové. Za to by se dala koupit jachta, do pr…“

Shay po něm střelila pohledem a Bruceovi zamrzla další slova na rtech.

„No tak dobrá, nebudu koukat na ceny,“ připustil. Dávat absurdní částky za oblečení Bruceovi nedělalo problém, ale rozhazovat peníze za pomíjivé požitky se mu příčilo.

Shay jako předkrm zvolila humří salát Thermidor a jako hlavní chod si vybrala hovězí svíčkovou s béarnskou omáčku. Bruce si dal žampiony na smetaně a steak ze svíčkové. Věděla, že si řekne o krvavou úpravu, protože to znělo nóbl, ale nakonec okrájí jen upečené maso po krajích a prostřední část, syrovou a krvavou, nechá na talíři – jako ostatně pokaždé.

„Je dobré, že?“ poznamenala, když číšník odkráčel s objednávkou do kuchyně a oni zůstali u stolu se sklenkou Chablis. Víno vybral Bruce. Ve vínech se vůbec nevyznal, přesto se tvářil jako znalec. Vždycky si dlouho a důkladně četl vinný lístek, zkoumal popsané vlastnosti a ceny, až nakonec vybral druhé nebo třetí nejlevnější.

„Fantastické,“ přitakal Bruce. Povzdechl si přesně tak, jak to dělával, když byl uvolněný. Shay se usmála. Poslední dobou hodně pracoval a potřeboval pauzu.

Pozvedla skleničku. „Na krásné dny, které nás čekají. Už si ani nevzpomínám, kdy jsme spolu takhle byli naposledy, co říkáš? Co jsme manželé, skoro se nestalo, abychom měli chvíli jen pro sebe.“

„No jo, zkrátka jsme toho oba měli moc. Děti, naši, tvoje máma… Potom tvoje máma a táta, pak tvůj táta… A pak zase tvoje máma. Vážně by sis měla s drahou sestřičkou promluvit, ať se taky trochu snaží.“

„Já vím. Jenomže ona má na rozdíl ode mě pořádnou práci,“ opáčila Shay s notnou dávkou sarkasmu. Nečekala, že Bruce odpoví: „To je možné, ale stejně ji to neomlouvá, že za mámou chodí tak málo. Vždyť nežije na Hebridách. Když na to šlápne, může u ní být za dvacet minut.“

Shay lehce poklesla čelist. „Jak to myslíš, ,to je možné‘? Chceš říct, že podle tebe nemám pořádnou práci?“

„No, není to práce v pravém slova smyslu, že ne?“

„Jen proto, že pracuju z domova, u kuchyňského stolu, a nemám na dveřích honosnou cedulku s nápisem ,Paula Houstonová, finanční poradenství‘? To chceš říct?“

„Vždyť já taky žádnou cedulku nemám,“ poznamenal Bruce.

„A přesto považuješ svoji práci za pořádnou, nebo ne?“ naježila se, div že jí nevyrazily bodliny.

„Jen se snažím říct, že Paule to náramně vyhovuje, protože pro ni jsi hloupá dobračka, co se o mámu s radostí postará. Tím spíš, že bydlíš hned za rohem,“ vyložil jí to Bruce.

„Tenhle víkend za dobračku nebudu,“ prohlásila Shay. Telefon úplně vypnout nemohla, protože co kdyby volali z tátova pečovatelského domu, nicméně nastavila si tichý režim a zařekla se, že nebude otevírat žádné zprávy od Pauly, protože Paula jí určitě pošle spoustu esemesek typu: Kde je sůl/odpadkový koš/pytlíky na smetí/vložky? Může pít sherry, když si o něj řekla? Jak se zapíná DVD? Paule jen prospěje, když si na pár dní vyzkouší, jaké to je, pomyslela si Shay.

Ke stolu přistoupil číšník s předkrmy. Jídlo vypadalo skvostně, doslova umělecká díla na talíři.

„Škoda že si takhle nemůžeme vyjít častěji,“ prohodila Shay. „Měli bychom si někam vyrazit aspoň jednou za měsíc…“

„Vážně?“ Bruce nabral vidličkou pár žampionů a snažil se je rovnoměrně umístit na miniaturní krajíček bruschetty. „To bychom přišli hodně brzy na mizinu.“

„Měli bychom si promluvit, jak to všechno prodáme a rozdělíme. Vím, že to chceš.“

Bruce vyvalil oči a přestal žvýkat. Jako by v sobě měl obrovské tlačítko „pauza“ a právě ho stiskl. Trvalo věčnost, než znovu promluvil.

„Co tím myslíš?“

„Co myslíš, že tím myslím, Bru…“ V té chvíli už její mysl srovnala krok se slovy, která vypustila z úst. „Myslím, až prodáme barák a pořídíme si tu vilu u moře. Jak rozdělíme peníze mezi rodinu – ne že se rozvedeme. Neříkej, že jsi už zapomněl na naše životní plány. Jen my, vila, sluníčko?“

Pauza. Bruce znovu začal žvýkat.

„Nemyslím, že na to jednou dojde. Když si člověk něco plánuje ve dvaceti, je to snadné, ale s přibývajícími roky… no… sama určitě víš, že je to jen bláhový sen.“

„Já po tobě nechci, abys určil přesné datum, kdy to udělat, Bruci. Můžeme si o tom jen povídat. Rádi jsme si o tom povídali.“

„K čemu by to bylo? Tvoje matka svůj dům neopustí a dost možná nás všechny přežije. Nejspíš jednou padneš mrtvá k zemi ve chvíli, kdy jí budeš dělat večeři. A taky je tu tvůj táta…“ Pomalu zmlkl, když na protější straně stolu uviděl manželčin vyděšený pohled.

Kéž by o vile na slunci nikdy nezačala. Realita všechno přebíjela a ze snu se stala spíš noční můra. Chvíli jedli mlčky, Shay se snažila nebýt naštvaná, snažila se nemyslet na ty hrozné věci související se smrtí a komatózními stavy. Nechtěla si tenhle večer kazit, takže se snažila znovu nastolit dobrou náladu a nutila se do veselí. Pak zabodla vidličku do posledního kousku humra.

„Mám takový dojem, že další příležitost, kdy se zase budeme moct nastrojit do parádních šatů, bude velký den Sunnyho a Karoline,“ prohodila.

„Už se fakt nemůžu dočkat, až budu s touhle povedenou famílií příbuzný,“ zabručel Bruce a napodobil afektovaný hlas Karolininy matky: „My habsolutně trváme na thom, že všechno zaplatíme, protože jsme v bhalíku a budem dělat granda.“

„To je dobrý,“ zasmála se pobaveně.

„Ještě realističtější by to bylo, kdybych měl o pár brad víc.“ Při pomyšlení na Karolininu matku, Angelu Stannopovou, se celý otřásl. „Sunny se má na co těšit, protože za pár let bude Karoline vypadat přesně jako její máma a Sunny dopadne stejně jako její mužíček. Pěkně pod pantoflem. Chudáček Simon. Vsadím, se, že se musí ptát ženy na dovolení, i když jde na záchod.“

Shay chtěla namítnout, že takhle to nemusí dopadnout vždycky, ale pak si uvědomila, že i její vlastní manželství a manželství jejích rodičů vykazuje společné vzorce. Ale co. Těmito úvahami se dneska rozhodně nebude zabývat.

Číšník přinesl hlavní chod a Bruce požádal o další láhev vína. Nějak moc se s tím pitím rozjel, pomyslela si Shay. Ta dopíjela teprve první sklenku.

„Třeba bychom si mohli vyrazit někam na večeři s Lesley a Mortonem. Klidně budu dělat řidiče,“ navrhla Shay.

„Proboha, proč zrovna s nimi?“ Bruce zakoulel očima. „Vždyť on je jak osina v zadku.“

„Aspoň bych měla příležitost se s Les vidět, vždyť už jsme se nesešly léta. Pořád jen pracuje a nikdy nemá čas,“ namítla Shay. „Když jsme spolu mluvily naposledy, vykládala mi, že ten nový šéf ji honí jak nadmutou kozu. Nutí ji dělat přesčasy a ani jí to nezaplatí.“

„Její blbost,“ zamumlal Bruce.

„Někdy to jinak nejde. O tom něco vím, protože jestli si pamatuješ, kdysi dávno jsem měla pořádnou práci a očekávalo se ode mě, že si svůj plat zasloužím tvrdou prací od nevidím do nevidím bez placených přesčasů.“

„Každý, kdo tohle dělá, by potřeboval vyšetřit,“ zavrčel Bruce, zatímco odkrajoval propečené maso od syrového středu. „Proto jsem rád svým vlastním šéfem. Otročím jen sám sobě.“

„Už si nevzpomínáš, jak jsem byla v práci od rána do večera a sotva viděla děti? Kdybych vyrazila až po šesté ráno, nenašla bych v Leedsu místo na parkování, a domů se vracet před šestou večer nemělo smysl, protože bych stejně uvízla v zácpě.“ Teď zpětně nechápala, jak to mohla zvládat.

„To všechno za pár šupů,“ kroutil hlavou Bruce.

„Náhodou, plat nebyl tak špatný. Platili docela dobře.“

Velice dobře, když se to tak vezme. Práce v administrativě ji bavila. Nakonec jí nabídli místo osobní asistentky Colina Parkse-Davise, výkonného ředitele; píle, spolehlivost a příjemné chování, to byla její hlavní devíza. Pak se ale firma přestěhovala ze Sheffieldu do Leedsu a ona musela s nimi. Tyhle dva roky už by si zopakovat nechtěla. Pracovní dobu měla tak šílenou, že sotva viděla vlastní děti – díky bohu, že táta s mámou byli po ruce a pomáhali jí. Buď seděla v práci, nebo jezdila na služební cesty. Domů se vracela úplně grogy. Věděla, že takhle to dál nepůjde. V kapse už měla připravenou výpověď, když vtom si ji Colin zavolal do kanceláře a oznámil jí, že odchází z firmy a zakládá vlastní společnost v Lincolnu. A jestli pro něj nechce pracovat externě: organizovat mu pracovní schůzky a obchodní jednání, vést účetnictví a celkově poskytovat administrativní podporu dle potřeby. Bylo to ideální řešení. Za svoje služby si účtovala hodinovou sazbu, a i když si vydělala o něco méně, zbavila se otravného dojíždění. Navíc se při práci z domova mohla věnovat domácnosti, nakupovat, uklízet a pečovat o potřeby všech, kdykoliv bylo třeba, včetně teplých večeří pro manžela, který se vracel domů pozdě večer. Věděla, že podle Bruce má pořádnou práci jen on, a ona jen podělkuje mezi várkami prádla. V podstatě měl pravdu, ale pro ni to znamenalo mnohem víc.

„Tak… Co ta večeře s Lesley a Mortonem?“ navázala Shay na předchozí téma.

Bruce sklonil hlavu a pomalu s ní kroutil ze strany na stranu.

„Ty mi fakt chceš zkazit chuť, že jo?“

„Vždyť Morton není tak hrozný. Když je ve formě, je s ním docela sranda.“

„Ne, Shay, to opravdu ne. Určitě ne po té poslední akci.“

Table of Contents

Prolog

Pád

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4