Megan K. England

PLAYER VS. PLAYER: ULTIMATE GAMING SHOWDOWN

Text copyright © 2022 by Megan England

Cover art copyright © 2022 by Pablo Ballesteros

Interior art copyright © 2022 by Chris Danger

Czech translation copyright © 2023 by Maria Arnautovová

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

ISBN 978-80-242-9285-4

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

Pro N:

Pro Tebe. Pár, který spolu hraje hry,

spolu i zůstane.

A pro našeho malého hráče č. 3.

Vítej na světě, mrňousi.

1

JOSH

Chápu, že je mým údělem nechat se mlátit, ale tohle?

Tohle už je fakt moc.

Z monitoru náhle vyprchá všechna barva, moje postava upustí štít a s přehnaným zasténáním padne na kolena. Potřetí během jediné minuty. Pro případ, že bych snad nepochopil, co se právě stalo, se rozzáří velká červená písmena:

ELIMINOVÁN/A Viperzzem!

Kamera ve hře se rozpohybuje, abych si mohl z každého úhlu vychutnat, jak Viperzz mému padlému avatarovi několikrát skočí na hlavu. Strávil jsem hodně času vylaďováním, aby se mi moje postava opravdu podobala. Hra nabízí dostatek možností, takže jsem vzhled „hubeného čínského kluka s brýlemi“ skoro trefil. Teď si ale vůbec nejsem jistý, jestli to byl dobrý nápad. Dva z mých spoluhráčů se přiřítí a přidají se k poskakování po mém až-příliš-reálném herním obličeji, než konečně zaútočí na nepřítele. Mezi střílením elektrických šípů na druhý tým a snahou při tom neumřít moji takzvaní „spoluhráči“ zvládnou naťukat i trochu trash-talku.

StryderX: Pochlap se, ROZKOŠNÝ DUHOVÝ MEDVÍDKU.

OohShinee: Zkus zůstat naživu aspoň deset vteřin, SUPER NINJO.

Protočím panenky a zmáčknu F12, abych uložil screenshot. ROZKOŠNÝ DUHOVÝ MEDVÍDEK je fakt dobrý. Hned první týden hraní jsem si stáhnul mód, který změní všechny běžné nadávky na něco mnohem zábavnějšího. Od té doby jsem ho nevypnul. Občas filtrem něco proklouzne, ale většinou se díky tomu dá týmový chat docela dobře snést a nepropadám depresivním úvahám o tom, kam to lidský druh klesl.

A někdy náhodný pozitivismus módu stojí za screenshot. Pořád ještě mám uložený jeden, kde nekonečné urážky jednoho týpka končily výkřikem, že jsem CHUNDELATÝ PIRÁTSKÝ GEPARD RADOSTI, který by se měl OSLAVOVAT jako PRO ASTRONAUT.

Na světě ovšem neexistuje žádný filtr, díky kterému by mohl být voice chat aspoň trochu snesitelný. Ani náhodou.

Moji dva „spoluhráči“ ani nepočkají, až se oživím. Objevím se v plné síle na začátku, připraven zkusit to znovu.

Jupí jé.

Rychle si protřepu ruce a už jsou zase zpátky v akci – levá na klávesách WASD a pravá na myši. Opravdu se snažím nebrat si to osobně. Tihle dva spolu drží z nějakého důvodu. Dost možná jsou to kámoši, kteří spolu hrají po škole, zrovna jako já… akorát že já hraju sám. Protože jsme se kvůli mámině práci museli zase přestěhovat, potřetí od chvíle, kdy jsem nastoupil do školy. Kdybych měl s kým hrát, možná bych byl stejný jako tihle dva.

Bezmocně sleduju, jak se po hlavě vrhají do obrovské a naprosto očividné sítě omračujících pastí, kterou pro nás druhý tým připravil. Nepřekvapivě to vede k jejich rychlé a ošklivé porážce.

Beru to zpátky. V žádném vesmíru bych nemohl být jako tihle dva. Dokonce i můj pes Marvin je lepší herní kámoš než oni, přestože mi jen spí na nohách a uprostřed každého zápasu si prdne. Ten příšerný puch povýší každý zápas do hard módu.

Možná nemůžu mít někoho, s kým budu po škole hrát, ale pořád můžu být ve své roli jedním z nejlepších hráčů Affinity. Jsem tank, takže mým úkolem je obrana, snažím se ostatní chránit, aby mohli dělat svoji práci: útočit, ať už na dálku, či na blízko, nebo léčit. Nezáleží na tom, jak špatně tihle dva hrají, mojí povinností je bránit je před jejich vlastní blbostí.

Nebo se o to aspoň pokusit… protože ti dva se znovu vrhají po hlavě do boje, aniž by na mě počkali. Další členka našeho týmu, která doteď neřekla ani slovo, se pokusí přizpůsobit jejich „strategii“, ale oni ji prostě ignorují. Než se k nim dostanu, abych je mohl chránit, je po nich.

StryderX: Mají nás na háku.

OohShinee: Proč jste vy dva takový lamy?

No jasně, protože my jsme ti špatní. Normálně se s takovými typy nesnažím diskutovat. Nikdy neposlouchají a nikdy se nezmění. Jako prudiči ve škole: cokoli jim řekneš, v dalších pěti vteřinách použijí proti tobě. Bojovat s nimi to celé jen protahuje.

Možná je to tím mizerným dnem ve škole, nebo za to můžou předchozí čtyři zápasy – v každém z nich jsem byl v týmu se stejnými sobci, jako jsou tihle dva. Prostě to nemůžu nechat být. Udělám něco, co nikdy nedělám, a zatímco čekám na oživení, zuřivě buším do klávesnice.

TankasaurusRex: Možná kdybychom měli tým čtyř místo dvou nejlepších kámošů, kteří kolem běhají sólo, třeba bychom dokázali vyhrát.

TankasaurusRex: Mohli bychom, já nevím, třeba zkusit opravdu hrát *spolu*.

Je to naprosto marné.

OohShinee: ZATANCUJ si, VESMÍRNÝ HRDINO.

StryderX: Nedokážete s námi držet krok!

Jako bych to neříkal.

Časomíra ukazuje, že máme ještě pět minut. Vydržím s nimi tedy přesně tak dlouho, smířím se s porážkou a odkráčím. Mému umístění na žebříčku to zas tak neublíží.

Pak mi v chatu najednou přistane soukromá zpráva.

PunchyTime: Najs.

PunchyTime: Můžeme spolupracovat aspoň my dva a udělat z toho souboj 4 versus 2+2.

PunchyTime: Pokud se teda tihle dva nenaprdnou a nezmizí. Ten druhý tým ani není nijak dobrý. Dokážeme je zmáknout.

Mrknu na seznam hráčů a opravdu, PunchyTime je tichým čtvrtým členem naší party. Náš bojovník, DPS na blízko. Okamžitě se mi zamlouvá, protože její postava je stejně divná jako ta moje.

V Affinity si můžeš přizpůsobit postavu tisíci způsoby, ale na začátku musí každý udělat dvě zásadní rozhodnutí: co bude tvá affinity, tedy odkud bere tvá postavu sílu, a jaká bude tvá teknik, což je styl, jakým bude postava bojovat. Ve hře je deset affinit: od kouzelných run po přírodu, od démonů po nanoboty. Teknik ti dává dvanáct možností, jako rytíř, mistr bojových umění, hacker, čaroděj a tak podobně. Existuje víc než stovka různých kombinací, ale stejně jako v jakékoli jiné hře mají lidé pocit, že určité kombinace jsou ty „správné“. Naprostá většina hráčů si vybere jednu z těchto populárních možností.

Já ne. Sice sleduju víc Let’s Play videí na YouTubu než kdokoli jiný, ale nechci, aby mi nějaký youtuber říkal, jak mám tu hru hrát. Chci ji hrát svým vlastním způsobem. Moje postava je Runový Rytíř, nejméně častá kombinace pro tanka.

PunchyTime se mnou zřejmě souhlasí. Její kombinace se jmenuje Démon Bijec… a je to něco, s čím jsem se ve hře dosud nikdy nepotkal.

Tohle by mohla být legrace.

TankasaurusRex: Sejdeme se u gravitačního mostu a nandáme jim to!

PunchyTime: Ani nevíš, jak MOC se těším.

Můj rytíř v modré elektrické zbroji se objeví zase na začátku. Neváhám ani vteřinu a vyrazím. Tahle mapa je něco jako „dobijte hrad“, akorát ten hrad je vesmírná loď, která umožní naší partě uniknout z hroutící se měsíční základny. Úkolem je zabrat loď a ubránit ji po dobu jedné minuty, zatímco probíhá odpočet k odletu. Hrál jsem to už stokrát. Vím, že můžeme vyhrát. Dokonce i s tímhle týmem.

Záři démonské energie zahlédnu dřív než její postavu. Moje kroky řinčí na kovovém můstku měsíční základny. Za rohem exploduje koule fialového ohně. Zvednu štít zářící kouzelnou runou Ochrany, a vrhnu se za roh, přímo do středu zuřící bitvy.

Gravitační most je ve skutečnosti dlouhá úzká rampa přes obrovský kráter. Maličká komplikace: gravitace sem tam selže a všichni bojovníci se pak uprostřed boje vznesou do vzduchu. To ale není ta nejzábavnější část. Štít mi s modrozeleným zábleskem vystřelí z ruky…

… a plnou silou vrazí do holky, která bojuje s PunchyTime. Holka s komickým výkřikem sletí z mostu, zatímco štít mi přistane zpátky v ruce, jako by ho přitáhl nejsilnější magnet na světě. Tenhle trik miluju.

PunchyTime provede bleskurychlý obloukový kop na dalšího z nepřátel a najednou je most prázdný. Bleskne dalším kouzlem – zvýšení rychlosti – a už se řítíme, bok po boku, k našemu cíli.

PunchyTime: SKVĚLÝ!

PunchyTime: Fakt víš, jak někomu zkazit den.

Zazubím se. Existuje snad lepší kompliment?

To, co ještě před chvílí vypadalo jako nejhorší bitva všech dob, se teď otočilo o sto osmdesát stupňů. Rychle naťukám odpověď:

TankasaurusRex: Je mi ctí s tebou sundat pár hlupáků z mostu.

TankasaurusRex: Jdeme ukrást loď a vyhrát tenhle zápas.

2

JOSH

Klušeme k cíli a měsíční základna se kolem nás rozpadá. Vzduchem létají trosky, všude kolem zuří oheň. Druhý tým se pokusí nás přepadnout během jedné z velkých explozí, ale to je profláknutá taktika, na to už nikdo nenaletí. Rychle se jich zbavíme a pokračujeme. V jeden okamžik se k nám přidají zbylí členové party. Jsou potichu a soustředění.

Nikdo se nesměje ani nehádá. Ne když je loď – a možné vítězství – na dohled. Cítím to v kostech. Jsme blízko.

Ťuk ťuk ťuk.

„Joshi?“

Ne, teď ne! Vyšlu ke dveřím prosebnou myšlenku, jako bych mohl tátovi telepaticky zabránit, aby je otevřel. Marvin se u mých nohou posadí a zavrčí. Konečně se nám daří tenhle zápas otočit. Teď rozhodně nemůžu odejít! PunchyTime jednou ranou uvolní poslední část cesty mezi námi a záchranným modulem. Všichni čtyři běžíme jako tým a vyhýbáme se kusům rozpadající se střechy.

Rampa lodi klesá a vítá nás na palubě. Jsme tak blízko.

Pak se na obrazovce objeví druhý tým.

Ťuk ťuk ťuk.

„Joshi, večeře. Otevři.“

„Za chvilku budu dole, tati,“ odpovím a snažím se znít znuděně, jako by o nic nešlo. Jako bych dělal domácí úkol nebo tak něco. Třeba budu mít jednou štěstí. Možná ty dveře neotevře. Pokud uvidí, co tady dělám, proč zdržuju, bude z toho hádka.

Štěstí ovšem nikdy není na mé straně.

Dveře se otevřou a táta strčí hlavu do pokoje. Dokonce i jen koutkem oka vidím, jak se najednou řeč jeho těla změní.

„Joshi, vypni to a pojď dolů. Večeře je na stole.“

Jeho nesouhlas je téměř hmatatelný a neuvěřitelnou silou mě zasáhne ve stejnou chvíli jako další útok nepřátel. Můj mozek se chvíli snaží najít mezi oběma nějakou rovnováhu. Vyhnout se ohnivé kouli, ochránit PunchyTime, než rozdrtí nepřátelského healera, vymyslet něco, aby mi táta dal ještě pár minut.

On to prostě nechápe. Jsou tu lidé, kteří na mě spoléhají. Jsou to zápasy týmů na čas, takže nejde jen tak uprostřed toho všeho zničehonic odejít. Tím bych všechny zklamal. Jasně, že to tak spousta hráčů dělá, ale já prostě nechci být jako oni.

„Joshi, okamžitě si to pauzni a ať jsi do třiceti vteřin u stolu.“

Několikrát zabodnu prst do klávesnice, abych kolem nás udržel ochrannou bublinu, zatímco zabíráme raketoplán. Pak se vrhnu do cesty laserovému výboji, který mířil na StryderX. Na lodi se spustí odpočet. Musím ochránit ostatní, postavit se útokům a získat pro ně čas. Musím získat nějaký čas pro sebe. Táta miluje proslovy o zodpovědnosti k rodině a společnosti a tohle je moje společnost, takže možná…

„Tati, tohle se nedá pauznout. To je online a jsou to opravdoví lidé, které bráním. Pokud teď odejdu, celý tým prohraje. Moje zodpovědnost je aspoň dohrát zápas. Zbývají už jen dvě minuty a přísahám, že budu u stolu hned, jak to skončí.“

Risknu rychlý pohled od monitoru, abych viděl jeho reakci, ale zahlédnu jen prásknutí dveří. Naštvaně odešel. Sakra, to není dobrý… ale je to problém pro Joshe v budoucnosti.

Josh v přítomnosti musí obsadit raketoplán.

„Třicet vteřin do startu Modrého týmu,“ ozve se v pozadí a já cítím, jak mi srdce div nevyskočí z hrudi. Třicet vteřin a vítězství bude naše. Jsme blízko a druhý tým to ví. S mnohem lepší souhrou, než jaké kdy byla schopna naše parta, se setkají u rampy, aby společně zaútočili.

Nemůžu jim dovolit, aby se dostali na loď.

Hlas začne konečný odpočet, raketoplán se s rachocením probouzí k životu a já se vrhnu proti nepřátelům. Vrazím štítem do jejich tanka a shodím ho z rampy, pak se otočím a postavím jim do cesty magickou zeď. Obrátí svou pozornost, zbraně i kouzla proti mně, ale není to k ničemu.

Tohle fakt umím. To je můj styl boje.

Odrážím úder za úderem a můj štít s každou ranou zazáří. PunchyTime skáče kolem jako nějaký druh démonského králíka, vrhá se od jednoho nepřítele ke druhému, aby přerušila jejich útoky dřív, než nám mohou ublížit. Snese se na nás světle zelená sprška léčivých lístků – zdá se, že dokonce i OohShinee se nakonec rozhodl plnit svou úlohu healera. Šípy a kouzla sviští vzduchem, míhají se meče a pěsti a hlas na pozadí odpočítává naše vítězství.

DESET! DEVĚT! OSM!

StryderX odlétne dozadu, jasný elektrický výboj zkratuje jeho nanotechnologické brnění. Spadne na zem.

SEDM! ŠEST! PĚT!

PunchyTime se vrhne na nepřátelského healera a pěsti má obalené fialovým ohněm.

ČTYŘI! TŘI! DVA! JEDNA!

MODRÝ TÝM: VÍTĚZSTVÍ!

Na obrazovce zazáří jasná písmena a raketoplán odstartuje. Náš tým je dopraven do bezpečí zrovna když se měsíční základna finálně rozpadne při výbuchu, který zatřese celým obrazem. Zhluboka se nadechnu, protřepu ruce a zazubím se.

Vyhráli jsme.

I přes ten příšerný začátek jsme to nakonec dali!

Nemůžu tomu uvěřit.

Přes vybledlé logo Affinity se objeví statistika zápasu a já si rychle udělám screenshot, než zmizí.

„Jooo,“ zamručím a zapumpuju oběma pěstmi ve vzduchu. Pak dám ruce zase rychle dolů. Táta by tomu určitě nerozuměl a rozhodně by to neschvaloval, ale ani ten mi teď nemůže zkazit náladu. Na příšerných „spoluhráčích“ nezáleží, já jsem se právě stal šestým nejlepším tankem v celé hře.

V úplně. Celé. Hře.

Top 5, už se blížím.

PunchyTime: Dobrá práce, T. Díky za zápas.

TankasaurusRex: Docela nám to spolu klapalo.

TankasaurusRex: Myslím nám dvěma.

PunchyTime: Jo, měli bychom někdy hrát spolu.

To by bylo skvělý. Možná Marvin Prdící Pes nakonec nebude navždy můj jediný herní kamarád.

Statistiky zmizí a na monitoru se objeví obrázek Hubu, což je místo, kde se hráči schází mezi zápasy. Na spodní straně postupně nabíhá načítací lišta, až nakonec obrázek zmizí a objeví se opravdové místo.

Hub vypadá jako obrovský koláč rozdělený na deset porcí, jednu pro každou z deseti affinit. Je tu zalesněná část pro přírodní týpky, futuristické neonové město mrakodrapů pro nanotechniky a tak dále. Uprostřed koláče je obrovské shromaždiště s centrálním pódiem, na kterém se hráči předvádějí v soubojích nebo se chlubí novým brněním.

Dneska se u pódia koná oslava. Jakmile se moje postava objeví v Hubu, v okénku chatu mi přistane zpráva:

VOLÁME VŠECHNY AFFINITEKY!

Dnes v 18:00 hod. Hurricane Games zveřejní na centrálním pódiu Hubu ZÁSADNÍ OZNÁMENÍ! Přijďte a užijte si tombolu, překvapení z řad celebrit a neuvěřitelně bombastickou příležitost pro nejlepší hráče! Bude to něco naprosto nevídaného, něco, co jste ještě nezažili. Určitě si to nenechte ujít!

Budu si to muset nechat ujít.

Uaaa, to napětí mě asi zabije. Myslím, že se můžu v klídku považovat za jednoho z top hráčů, když jsem šestý nejlepší tank ve hře (což mě nikdy neomrzí opakovat). Co je to asi za příležitost? Taková lákadla! Nehledě na to, že eventy v Affinity jsou vždycky nejlepší z nejlepších, s opravdovými kapelami, které ve hře hrají, a s exkluzivními dárky pro všechny hráče, kteří se zúčastní. Prošvihl jsem všechny už od chvíle, kdy hra vyšla.

PunchyTime: Zůstaneš tu na to prohlášení? Jsem fakt zvědavá.

TankasaurusRex: Hrozně moc bych chtěl, ale musím jít na večeři nebo mi rodiče vyhodí počítač z okna a nechají supy sežrat jeho vnitřnosti.

Dělám si legraci. Aspoň doufám.

TankasaurusRex: Řekneš mi pak, o co šlo?

TankasaurusRex: Budu tu zítra před školou.

A pak, se zatajeným dechem, kliknu na „Přidat přítele“.

Trvá to nekonečných třicet vteřin, než se objeví odpověď. Zírám na dveře ložnice a přeju si, aby táta počkal ještě jednu minutu.

PUNCHYTIME PŘIJAL/A TVOJI ŽÁDOST O PŘÁTELSTVÍ.

PunchyTime: Jo, budu tu. Všechno ti povyprávím.

Zatřepu rukou, kterou jsem doteď nervózně svíral v pěst, a stisknu klávesu O, abych otevřel seznam přátel.

Přátelé (1 online)

PunchyTime

TankasaurusRex: Díky. Uvidíme se zítra.

Snad. Možná. Taky se může stát, že už se mnou Punchy po dnešku nikdy nepromluví.

Anebo taky ne. Možná si spolu zítra zahrajeme další zápas. Třeba i pozítří. Možná konečně budu mít někoho, s kým budu moct po škole gamesit, jako ti dva před chvílí. Ale určitě nebudeme tak hrozní.

Můžu snít, ne?

Cinkání nádobí a kořeněná vůně se nesou po schodech a pronikají až do ložnice. Je na čase postavit se ultimátnímu monstróznímu bossovi: Večeřícímu Otci, z kterého je mezitím asi berserk. Zvednout štíty, tasit meče. Vyvolám herní menu a kliknu na logout.

Monitor po chvíli zhasne.

3

HANNAH

Tlupa ječících batolat mi napoví: zbývá mi dvacet minut skvělého, úžasného herního času.

Když se to vezme kolem a kolem, veřejná knihovna je docela dost dobré místo pro mou závislost na Affinity. Je tu nejrychlejší internet ve městě, což docela vyváží šnečí rychlost mého zděděného laptopu. Stolečky v části pro dospívající jsou docela malé, takže když na jeden položím počítač a batoh, už si ke mně nikdo další nepřisedne. Knihovnice mě znají od mimina, takže mě zásobují napínavou četbou, ale jinak mě nechávají na pokoji. Docela to jde.

Zatlačím pecky hlouběji do uší a zvýším hlasitost. Hudba ve hře utlumí křik dětí i hlasy dospělých. Nastává doba večerního předčítání a je tu plno rodičů, jako je moje máma. Během dopoledního předčítání jsou v práci, ale přicházejí jednou za týden, aby si popovídali s dalšími rodiči, zatímco knihovnice baví jejich děti. Také jsem bývala jedním z těch dětí.

Ale už mi dávno nejsou čtyři. Je mi třináct. Nevodí mě sem máma, jezdím autobusem rovnou ze školy, zatímco máma míří do druhé práce. A pak mě nečeká večeře doma, ale něco z McDonaldu vedle knihovny.

Místo písniček a leporel vyplním svůj čas tolika zápasy v Affinity, kolik jich jen stihnu, než zavřou.

Což je v šest.

Přesně v době, na kdy se chystá to velké oznámení.

Běda mi, jsem prokletá snad všemi herními božstvy. Alespoň si můžu do té doby užít oslavu. Musím o tom zítra říct Tankasaurovi. Najít dobrého tanka je vážně fuška a já rozhodně chci zůstat na jeho seznamu přátel. Je skoro tak dobrý jako já. Nikomu jsem to neřekla, ale jsem druhý nejlepší assassin ve hře. Pořadí se nikde neuvádí, takže si to nemůžu ověřit, ale vsadila bych se, že TRex patří mezi top ten.

Zničehonic na mě vyskočí soukromá zpráva od jediné osoby, se kterou se opravdu bavím, ať už ve hře, nebo v reálu.

Starzzle: Ahoj, nedáme jeden

zápas?

Usměju se – jenom lehce – a naťukám odpověď. Starzzle je skvělý healer a kdykoli jindy bych s ní šla, ale v žádném případě nehodlám prošvihnout tuhle party.

PunchyTime: Nepřišla ti zpráva? Přijď do Hubu! Jsem u našeho stromu.

Starzzle: Byla jsem AFK, co jsem prošvihla?

Starzzle: To na pódiu je obří ptakopysk?

Otočím kameru a opravdu, je tam obrovský kachnozobý ptakopysk. Obvyklá podkresová hudba Affinity se postupně vytratí a nahradí ji začátek novější písničky od kapely, kterou mám ráda… ptakopysk se zvedne na zadní nohy a začne tancovat.

Co. Se. To. Děje?

PunchyTime: To je rozhodně obří tancující ptakopysk a já netuším, proč.

Starzzle: Otázky jsou zbytečné. Oslavujme ptakopyska. Je teď naším novým pánem.

Rozesměju se, pak si rychle zakryju pusu rukou a rozhlédnu se. Nechci, aby mě vyhodili z toho jediného místa, kde můžu hrát, ale nemůžu si pomoct. Starzzlin smysl pro humor mě pokaždé dostane. Přála bych si, aby chodila do mojí školy, nebo alespoň bydlela ve stejném městě. Ze všech lidí je nejblíž tomu, co by se dalo nazvat kamarádkou. Je vtipná a gamesí. Ale vídáme se ve hře skoro každý večer, což je podle mého názoru skoro stejně dobré. Nemusím jednat se skutečným živým člověkem, pořád mám s kým mluvit a hrát. Win-win.

Přesunu se k velkému fialovému stromu u vchodu do Hvězdosvitné čtvrti, kde se vždycky scházíme. Je vyšší než budovy Nanotechu a na každé větvi září hvězdy. Nedá se přehlédnout, a protože Starrzle je Hvězdný Správkář, je to hned u jejího apartmánu v Hvězdosvitné čtvrti.

Zatímco tam na ni čekám, přehážu výbavu a vezmu si na sebe outfit, který jsem si vyrobila pro příležitosti, kdy se jen tak poflakujeme v Hubu. Mohla bych si nechat zbroj určenou na zápasy, ale jedna z věcí, kterou na Affinity miluju, je, že se můžu umělecky vyřádit. Ve škole máme jeden jediný příšerný umělecký předmět a učitel, který ho vede, se o mé kresby postav z jakési videohry nezajímá… ani o svou práci obecně. V ničem jiném ale nevynikám, takže škola nestojí za nic. V Affinity můžu vyrábět vlastní oblečení a doplňky, můžu dělat věci, ve kterých jsem dobrá.

A nějak se stalo, že jsem taky dobrá v tom, jak někomu nakopat zadek. Samozřejmě jen virtuálně.

Poklepávám nohou pod stolem, sleduju, jak moje postava běhá v kruzích a zatímco čekám, koušu si koneček hnědého, neupraveného copu. Nechutný, já vím, ale je to lepší než si ohryzávat nehty, že jo? Ruce mám hodně bledé, popraskané a vysušené mrazem. Nezaslouží si, abych jim ubližovala. Nikdy nevydržím sedět v klidu, ani v realitě, ani ve hře, hned se cítím nepříjemně a jsem napjatá jako struna. Naštěstí nečekám dlouho – Starzzle doslova doskáče do obrazu a vzrušením poskakuje sem a tam. Její postava má na sobě oblečení s různými motivy galaxie, které jsem pro ni navrhla, a drží vzácnou legendární Měsíční hůl, kterou získáte tak, že hodiny a hodiny hrajete předem určené zápasy. Je to krásná věc a rozhodně stojí za to se s ní chlubit.

Ostatně to je přesně to, co na velkých oslavách děláme všichni. Teď je ten pravý čas vytáhnout jakékoli vzácné předměty, které vlastníš, a vzít si je na sebe, aby je všichni viděli. Otevřu inventář a kliknu na svou oblíbenou legendární zbraň, Rukavice temnoty. Trvalo mi skoro šest měsíců je získat a rozhodně se s nimi hodlám chlubit.

Starzzle: No taaaak, přestaň si hrát s outfitem a už pooojď.

Starzzle: Chci jít blíž. Slyšela jsem zvěsti…

Starzzle: A pokud je to pravda, budeš ROZHODNĚ chtít být v první řadě, až se objeví pozvaná celebrita.

PunchyTime: OK, tohle ale vůbec není fér.

PunchyTime: Náznaky jsou pro trapáky, takže TO VYKLOP.

Table of Contents

1

2

3