Celeste Ng

NAŠE ZTRACENÁ SRDCE

O D E O N

Přeložila Jana Kunová

OUR MISSING HEARTS

Copyright © 2022 by Celeste Ng

Translation © Jana Kunová, 2023

ISBN 978-80-207-2180-8

Obsah

I

II

III

Poznámka autorky

Poděkování

Doslov

Mé rodině

V letech Ježovovy hrůzovlády strávila jsem sedmnáct měsíců ve frontách před věznicí…

Tehdy za mnou stála žena s promodralými rty… probrala se ze strnulosti, jež nás všechny ovládala, a zeptala se mě šeptem (tam se jinak než šeptem nemluvilo):

„Můžete to všechno vylíčit?“

A já jsem řekla:

„Mohu.“

A tenkrát přeletělo něco jako úsměv po tom, co kdysi bývalo její tváří.

Anna Achmatovová: Rekviem, přeložila Hana Vrbová

PAKT ale není jen zákon. Je to slib, který si navzájem dáváme: slibujeme, že budeme ochraňovat naše americké ideály a hodnoty; slibujeme, že lidé, kteří naši zemi oslabují neamerickými myšlenkami, pocítí následky.

(Učíme se o PAKTu: Příručka pro vlasteneckou mládež)

I

Dopis přijde v pátek. Samozřejmě rozříznutý a znovu zalepený, jako všechna jejich pošta: Zkontrolováno pro Vaše bezpečí – PAKT. Na poště způsobil zmatek, úředník papír vyndal a rozložil, prostudoval, předal ho svému nadřízenému a ten zase vedoucímu. Nakonec však usoudili, že je neškodný, a nechali ho odejít. Neměl zpáteční adresu, jen newyorské razítko, šest dní staré. Adresovaný byl na jeho jméno – Ptáček –, a díky tomu ví, že je od mámy.

Už dlouho není Ptáček.

My jsme tě pojmenovali Noah po tatínkovi tvého tatínka, řekla mu jednou máma. S Ptáčkem jsi přišel ty sám.

Když to slovo říkal, viděl se v něm. Něco, co nepatří na zem, něco malého a rychlého. Zvědavé zacvrlikání, bytůstka se schoulenými okraji.

Škole se to nelíbilo. Ptáček není žádné jméno, tvrdili, jmenuje se přece Noah. Učitelka ve školce soptila: Nereaguje, když na něj volám. Slyší jen na Ptáčka.

To proto, že se jmenuje Ptáček, odtušila máma. Slyší na Ptáčka, tak byste mu tak asi měla říkat, na rodný list se vykašlete. Kdykoli přinesl domů předtištěný úkol, fixem přeškrtala Noah a místo toho napsala na tečkovaný řádek Ptáček.

Taková máma byla: hrozivá a nelítostná, když to její dítě potřebovalo.

Škola se nakonec podvolila, ačkoli učitelka psala Ptáčka do uvozovek, jako by šlo o gangsterskou přezdívku. Milý „Ptáčku“, nezapomeň prosím mamince říct, aby ti podepsala souhlas. Milí manželé Gardnerovi, „Ptáček“ je zdvořilý a pilný, ale měl by se aktivněji zapojovat do výuky. Až v devíti letech, po mámině odchodu, se z něj stal Noah.

Táta říká, že je to tak lepší, a nikomu nedovolí, aby o něm mluvil jako o Ptáčkovi.

Když tě tak někdo osloví, musíš ho opravit, radí mu. Řekni: Promiňte, ale takhle se nejmenuju.

Byla to jedna z mnoha změn, které nastaly po mámině odchodu. Nový byt, nová škola, tátova nová práce. Úplně nový život. Jako by je táta chtěl skrznaskrz proměnit, aby je máma nemohla nijak najít, kdyby se někdy chtěla vrátit.

Loni svoji bývalou učitelku ze školky potkal cestou domů na ulici. Vida, ahoj, Noahu, řekla, jakpak se dneska máš? a on nedokázal poznat, jestli to říká samolibě, nebo soucitně.

Teď je mu dvanáct, Noahem už je tři roky, ale stejně mu Noah pořád připadá jako halloweenská maska, cosi gumového a nepadnoucího, co si neumí pořádně nasadit.

A teď jako blesk z čistého nebe: dopis od mámy. Vypadá to jako její písmo – a nikdo jiný by mu tak neřekl. Ptáček. Po tolika letech už si někdy nedokáže vybavit její hlas; když se na něj snaží rozpomenout, vytratí se jako stín rozplývající se ve tmě.

Roztřesenýma rukama obálku otevře. Tři roky bez jediného slova, ale teď konečně pochopí. Proč odešla. Kde celou tu dobu byla.

Jenže uvnitř: jen obrázek. Celý list papíru od kraje ke kraji pokrytý kresbičkami velikosti drobné mince: samé kočky. Velké kočky, malé kočky, mourovaté, flekaté, s náprsenkou, sedí vzpřímeně, lížou si packu, vyhřívají se v kalužině světla. Jen obyčejné malůvky, jaké mu máma před lety kreslívala na sáčky se svačinou, jaké si dnes sám občas čmárá do školních sešitů. Vlastně jen pár rychlých obloučků, ale kočky v nich jsou poznat. Jako živé. Nic víc tam není – žádný vzkaz, ani jediné slovo, jen jedna propiskou načmáraná kočka vedle druhé. Něco mu to vzdáleně připomíná, ale nedovede to vyhmátnout.

Otočí papír a hledá nějakou nápovědu, ale druhá strana je prázdná.

Pamatuješ si na mámu aspoň trochu? zeptala se ho jednou Sadie. Byli na hřišti, na šplhacím hradu, před nimi zelo ústí skluzavky. V páté třídě, posledním ročníku, kdy si ještě chodili o velké přestávce ven hrát. Všechno už jim bylo malé, uzpůsobené mladším dětem. Přes asfaltovou plochu sledovali, jak se spolužáci vzájemně hledají: nebo nebudu hrát, už jdu.

Popravdě pamatoval, ale nechtěl se o to s nikým dělit, ani se Sadie. Spojovalo je, že oba nemají mámu, ale každému z nich se to přihodilo jinak. Že o mámu přišli.

Moc ne, odpověděl, ty si na svoji pamatuješ nějak víc?

Sadie se chytila tyče nad skluzavkou a vytáhla se za ni, jako by chtěla udělat výmyk.

Jenom že byla hrdinka, řekla.

Na to Ptáček nic neřekl. Každý věděl, že Sadie rodičům odebrali, protože se o ni podle úřadů nedokázali řádně postarat, a tak skončila u pěstounů a v jejich škole. Povídalo se o nich leccos: její maminka byla sice černá a táta bílý, ale prý sympatizovali s Čínou a zrazovali Ameriku. Spousta se toho povídalo i o Sadie: Že když si pro ni lidi z úřadu přišli, jednoho pokousala, s křikem utekla zpátky dovnitř k rodičům a nakonec ji museli odvést v poutech. Že tohle ani není její první pěstounská rodina, že už ji několikrát přemístili, protože hrozně zlobila. Že se její rodiče bouřili proti PAKTu i potom, co jim ji vzali, jako by ji ani nechtěli zpátky; že je zatkli a teď jsou v nějakém vězení. Tušil, že podobné historky kolují i o něm, ale nechtěl o nich nic vědět.

To je fuk, pokračovala Sadie, protože jakmile budu dost stará, vrátím se domů do Baltimoru a oba je najdu.

I když chodila do stejné třídy, byla o rok starší než Ptáček a neustále mu to předhazovala. Musela opakovat, šeptali si mezi sebou rodiče lítostivě, když vyzvedávali děti u školy. Kvůli tomu, jak ji vychovali. Ale ani ten nový začátek ji nenapravil.

Jak? zeptal se Ptáček.

Sadie neodpověděla a po chvíli se pustila tyče a svezla se vedle něj na vzdorovitou hromádku. Těsně před koncem dalšího školního roku Sadie zmizela – a Ptáček tak teď v sedmé třídě zůstal zase sám.

Je chvilku po páté: táta přijde co nevidět domů, a jestli ten dopis uvidí, bude ho Ptáček muset spálit. Nenechali si žádné máminy věci, dokonce ani oblečení. Když odešla, táta spálil její knížky v krbu, rozbil mobilní telefon, který nechala doma, a všechno ostatní vynosil ven na chodník. Zapomeň na ni, řekl. Bezdomovci si hromadu do rána rozebrali. Když se o pár týdnů později přestěhovali do bytu v univerzitním areálu, nevzali si s sebou ani postel, v níž rodiče společně spávali. Teď táta spí na dolní palandě patrové postele, pod Ptáčkem.

Měl by dopis spálit sám. Mít u sebe cokoli jejího není bezpečné. A co víc: když vidí na obálce svoje jméno, to staré, s vrznutím se v něm pootevřou dveře a dovnitř se prosmýkne průvan. Když někdy Ptáček narazí na lidi, kteří spí schoulení na chodníku, pozorně si je prohlíží a hledá něco známého. Občas to i najde – šátek s puntíky, halenku s červenými květy, pletenou čepici naraženou do očí – a na okamžik uvěří, že to je ona. Bude to snazší, pokud odešla navždy, pokud se nikdy nevrátí.

V zámku zaškrábe tátův klíč, ztuha zalézá do dírky.

Ptáček vystřelí do ložnice, odhrne deku, zastrčí dopis pod povlak polštáře.

Moc si na mámu nevzpomíná, ale na jednu věc ano: vždycky měla plán. Nedala by si tu práci, aby zjistila jejich novou adresu, a nepodstoupila to riziko jen tak pro nic za nic. Tím pádem ten dopis musí něco znamenat. Opakuje si to v duchu pořád dokola.

Odešla od nich, víc k tomu táta říct nechtěl.

Potom si klekl, aby Ptáčkovi viděl do očí: Bude to tak nejlepší. Zapomeň na ni. Já ti nikam nezmizím, víc vědět nepotřebuješ.

Tenkrát Ptáček ještě nevěděl, co udělala. Věděl jen, že už týdny slýchal z kuchyně tlumené hlasy rodičů v době, kdy měl dávno spát. Obyčejně to byl uklidňující šum, který ho po několika minutách uspal, znamení, že všechno je v pořádku. Poslední dobou se však hlasy přetlačovaly: nejdřív tátův, pak mámin, zapřel se a zatnul zuby.

Už tehdy chápal, že se radši nemá ptát. Jednoduše přikývl a dovolil tátovi, aby si ho přitáhl do teplého, pevného objetí.

Až později se dozvěděl pravdu, vmetli mu ji na hřišti do tváře jako vržený kámen: Tvoje máma je zrádkyně. D. J. Pierce si odplivl na zem k Ptáčkovým teniskám.

Všichni věděli, že jeho máma je PAO, „původem z asijské oblasti“. Některé děti místo toho říkaly Kung-PAO. To nebyla žádná novina. Stačí si Ptáčka pořádně prohlédnout a poznáte to na něm: všechny ty kousky, které nemá tak docela po otci, náznaky ve sklonu lícních kostí, ve tvaru očí. Být PAO není samo o sobě zločin, připomínaly všem úřady. V PAKTu nejde o rasu, opakoval pořád prezident, jde o vlastenectví a způsob myšlení.

Ale tvoje máma vyvolala pouliční bouře, prohlásil D. J. Naši to říkali. Byla nebezpečná pro společnost a oni po ní šli, a proto utekla.

Táta ho před tímhle varoval. Lidi budou říkat všechno možné, poučil ho. Ty se soustřeď jen na školu. Říkej: My s ní nemáme nic společného. Říkej: Ona už do mého života nepatří.

Tak to řekl.

My s ní nemáme nic společného, táta a já. Ona už do mého života nepatří.

Srdce se mu přitom stáhlo a zavrzalo. Plivanec na asfaltu se leskl a pěnil.

Když táta vejde dovnitř, Ptáček už sedí s učebnicemi u stolu. Normálně by vyskočil a napůl ho objal. Dnes má pořád plnou hlavu dopisu, a tak se skloní nad domácím úkolem a vyhýbá se tátovi pohledem.

Výtah už zase nejezdí, řekne táta.

Bydlí v nejvyšším patře jedné ze studentských ubytoven, v desátém poschodí. Budova patří k těm novějším, ale univerzita je tak stará, že i novější budovy jsou omšelé.

Byli jsme tu už v dobách, kdy Spojené státy ještě neexistovaly, říkává s oblibou táta. Mluví v množném čísle, jako by pořád patřil k pedagogickému sboru, ačkoli tomu tak už celé roky není. Pracuje teď v univerzitní knihovně, vede záznamy, vrací knihy do polic a má služební byt. Ptáček chápe, že je to výhoda, že táta dostává nízkou hodinovou mzdu a nemá na rozhazování, ale jemu to jako žádná velká výhra nepřijde. Předtím měli celý dům s dvorkem a zahradou. Teď mají dvoupokojový kolejní byt: ložnici, o kterou se s tátou dělí, obývák s kuchyňským koutem. Dvouplotýnkový vařič; miniledničku, do které se na výšku nevejde krabice mléka. Pod nimi se střídají studenti; každý rok dostanou nové sousedy, ale než se je naučí od vidění rozeznat, jsou zas pryč. V létě tu není klimatizace, v zimě radiátory cvakají, když jedou na plný výkon. A kdykoli vzpurný výtah odmítá fungovat, musí se nahoru i dolů po schodech.

Inu co, prohodí táta. Sáhne po uzlu kravaty a povolí ho. Nahlásím to správci.

Ptáček nespouští oči ze svých papírů, ale cítí, jak na něm ulpívá tátův pohled. Jak čeká, až vzhlédne. Neodváží se.

Dnešní úkol z angličtiny: Vysvětlete v jednom odstavci, co znamená PAKT a proč je klíčový pro naši národní bezpečnost. Uveďte tři konkrétní příklady. Ptáček ví přesně, co má napsat; učí se to ve škole každý rok. Zákon na podporu americké kultury a tradic. Ve školce tomu říkali slib: Slibujeme, že budeme chránit americké hodnoty. Slibujeme, že na sebe budeme vzájemně dávat pozor. Rok co rok se učí to samé, jenom složitějšími slovy. Během takových hodin se učitelé obvykle koukali na Ptáčka, dost významně, a pak se otočila a koukala po něm i celá třída.

Odstrčí sloh a pustí se radši do matematiky. Předpokládejme, že HDP Číny činí 15 bilionů dolarů a roste ročně o 6 %. Činí-li HDP Ameriky 24 bilionů dolarů, ale roste pouze o 2 % ročně, za kolik let bude mít Čína vyšší HDP než Amerika? S čísly je to snazší. U nich má jistotu, co je správně a co špatně.

Všechno v pořádku, Noahu? zeptá se táta a Ptáček přikývne a neurčitě mávne ke svému sešitu.

Jen hodně úkolů, odpoví a táta, zjevně upokojený, se odejde do ložnice převléknout.

Ptáček přenese jedničku, kolem výsledku nakreslí úhledný obdélníček. Nemá smysl tátovi vyprávět, co dneska dělal: každý den je stejný. Pěšky do školy, tou samou cestou. Slib, hymna, přešourat se z jedné třídy do druhé, se skloněnou hlavou, snažit se nebudit na chodbě pozornost, nikdy se nehlásit. Když mu přeje štěstí, nikdo si ho nevšímá; většinou se do něj někdo naváží nebo ho lituje. Neví, co z toho mu vadí víc, ale obojí dává za vinu mámě.

Ptát se táty, jak se měl, taky většinou nemá smysl. Pokud ví, tátovy dny se od sebe nijak neliší: projet s vozíkem uličkou mezi regály, dát knížku na místo, a tak pořád dokola. V místnosti, kam se ukládají vrácené knihy, už bude čekat další vozík. Sisyfovské, nazval to táta, když tam začínal. Dřív učil lingvistiku; miluje knížky a slova; plynně mluví šesti jazyky a dalším osmi rozumí. To on vyprávěl Ptáčkovi příběh o Sisyfovi, který donekonečna valí do kopce tentýž kámen. Táta miluje mýty a obskurní latinské kořeny a slova tak dlouhá, že si je musíte nacvičit, než je oddrmolíte jako růženec. Dřív se často zarazil uprostřed věty, aby vysvětlil nějaký komplikovaný pojem, sešel z cesty své myšlenky a vydal se po klikaté stezce jinam, povyprávěl Ptáčkovi o historii daného slova, odkud se vzalo, o celém jeho životě a všech jeho sourozencích, sestřenicích a bratrancích. Seškraboval vrstvy jeho významu. Ptáček to taky miloval, když byl ještě malý, to byl táta ještě profesor a máma byla ještě tady a všechno bylo jiné. To si ještě myslel, že příběhy dokážou vysvětlit všechno.

Dnes táta o slovech moc nemluví. Z dlouhých dnů v knihovně, které semílají jeho oči v písek, se vrací unavený; přichází domů obklopený tichem, jako by do něj nasáklo z regálů, chladný, sladce zatuchlý vzduch, ponuré šero, jež vám nahlíží přes rameno a drží si mírný odstup jen díky jedinému světlu v každé řadě. Ptáček se ho taky neptá, ze stejného důvodu, proč táta nerad mluví o mámě: ani jeden nestojí o to, aby se jim stýskalo po věcech, které nelze získat zpět.

A přece: v záblescích se zničehonic vrací. V jakýchsi útržcích pozapomenutých snů.

Její smích, náhlý jako štěknutí tuleně, halasný výbuch, jehož síla jí zakláněla celou hlavu. Dáma se takhle nesměje, říkávala pyšně. To, jak při přemýšlení bubnovala prsty, myšlenky tak nepokojné, že nedokázala zůstat v klidu. A tohle: pozdě v noci Ptáček leží s chrapotem a rýmou. Vzbudí se z upoceného spánku, zpanikaří, kašle a brečí, prsa jako by měl plná horkého lepidla. Myslí si, že dozajista umře. Máma přehodila přes lampičku u postele ručník a stulila se k němu, položila mu studenou tvář na čelo. Držela ho, dokud neusnul, celou noc. Kdykoli se napůl probudil, pořád ho objímala, a strach, který se v něm celý naježil, se zase uhladil.

Sedí spolu u stolu, Ptáček bubnuje tužkou o pracovní list, táta pilně pročítá noviny. Každý jiný na světě sleduje zpravodajství online, roluje hlavními články, vytahuje mobil, kdykoli cinkne upozornění na důležitou aktualitu. Dříve tohle všechno dělal i táta, ale po stěhování přestal mobil i notebook používat. Jsem zkrátka staromilec, řekl, když se ho na to Ptáček ptal. Teď tedy čte noviny, od první do poslední stránky. Každé slovo, říkává, každičký den. Nikdy se nevychloubá, ale tohle se tomu nejvíc blíží. Ptáček se mezi slovními úlohami snaží nepokukovat po ložnici, kde na něj čeká dopis. Raději si prohlíží titulky na přední straně, která tvoří clonu mezi ním a tátou. Všímavost sousedské hlídky zmařila možné povstání ve washingtonu, d. c.

Ptáček počítá. Když korejské auto stojí 15 000 dolarů, ale vydrží pouze 3 roky, kdežto americké auto za 20 000 dolarů vydrží 10 let, kolik ušetříte, když budete 50 let kupovat pouze americká auta? Pokud se virus exponenciálně šíří desetimilionovou populací a každý den zdvojnásobí tempo růstu –

Naproti němu táta otočí noviny.

Zbývá už jen ten sloh. Ptáček se začne úkolem zdráhavě propracovávat, slovo za slovem skládá křivý odstavec. PAKT je velice důležitý zákon, který ukončil Krizi a zajišťuje naší zemi bezpečí, protože –

Uleví se mu, když táta poskládá noviny a podívá se na hodinky, a on tak může psaní nechat a odložit tužku.

Bude půl sedmé, řekne táta. Pojď, jdeme se najíst.

Jdou do menzy přes ulici. Další údajná výhoda tátovy práce: nikdo nemusí vařit; to se otci samoživiteli hodí. Pokud vinou nějakého nepředvídatelného zdržení večeři nestihnou, táta něco uklohní – třeba kolínka z modré krabice v kuchyňské skříňce; skrovné jídlo, po kterém mají oba dál hlad. Než máma odešla, jídávali všichni společně, trojice kolem stolu v kuchyni, rodiče si při jídle povídali a smáli se a máma si pak tiše prozpěvovala, když myla nádobí a táta utíral.

Najdou si místo vzadu v koutě menzy, kde se můžou najíst o samotě. Kolem nich posedávají po dvojicích a trojicích studenti, ševelení jejich šeptem vedených rozhovorů povívá místností jako vzdušný proud. Ptáček nikoho z nich nezná jménem, od vidění jen několik; nemá ve zvyku dívat se lidem do očí. Prostě pokračuj v cestě, říká mu táta vždycky, když na něj kolemjdoucí civí a jejich pohledy mu běhají po obličeji jako stonožky. Naštěstí od Ptáčka nikdo nečeká, že se bude na studenty usmívat a pokyvovat, zavádět s nimi řeč. Oni taky nevědí, jak se jmenuje, a s koncem školního roku stejně všichni zmizí.

Už dojídají, když vtom se venku strhne rozruch. Nějaký zmatek a rána, zaskřípění pneumatik. Houkačky.

Zůstaň tady, řekne Ptáčkovi táta. Odběhne k oknu a vmísí se mezi studenty, kteří se tam už tlačí a koukají ven na ulici. Po celé menze stydnou opuštěné talíře. Po stropě a stěnách se míhají modrá a bílá světla. Ptáček nevstane. Ať se děje cokoli, přejde to. Vyhýbej se potížím, říká mu vždycky táta a myslí tím všechno, co přitahuje pozornost. Kdybys viděl, že se někde něco děje, řekl jednou, uteč odtamtud. Táta je takový: plahočí se životem se sklopenou hlavou.

Jenže šum hlasů v menze sílí. Houkaček přibývá, světel taky, vrhají stíny, které se nadouvají a obludně se vznáší u stropu. Venku se proplétají rozzlobené hlasy, narážejí do sebe těla, po chodníku dusají těžké boty. Nikdy nic takového neslyšel a napůl by se rád rozběhl k oknu a podíval se, co se děje. Ta druhá půlka by se radši schovala pod stůl jako vyděšený tvoreček, a přesně tím taky je, jak právě zjistil. Z ulice se ozve praskavé hřímání megafonu: Tady cambridgeská policie. Nevycházejte ven. Až do odvolání se nepřibližujte k oknům.

Po celé menze se studenti honem vracejí ke stolům a vedoucí Peggy obejde místnost a zatáhne závěsy. Vzduch šimrá šepotem. Ptáček si představuje tam venku rozlícený dav, barikády z odpadků a nábytku, Molotovovy koktejly a plameny. Všechny fotky z Krize, které jim ukazovali ve škole, ožívají. Poklepává kolenem o nohu stolu, dokud se táta nevrátí, pak se neklidné chvění přestěhuje dovnitř, do dutého prostoru v hrudi.

Co se děje? zeptá se.

Táta zavrtí hlavou.

Nějaký exces, odpoví. Asi. A pak, když si všimne, jak Ptáček třeští oči: To nic, Noahu. Jsou tu pořádkové síly. Mají všechno pod kontrolou.

Během Krize k excesům docházelo neustále; probírají to ve škole pořád dokola, kam mu paměť sahá. Všichni přišli o práci, továrny přerušily výrobu, všeho byl nedostatek; davy rabovaly v obchodech a řádily v ulicích, podpalovaly celé čtvrti. Zmatky ochromily celou zemi.

Nebylo možné vést produktivní život, řekl jim učitel občanské nauky.

Přepnul na chytré tabuli na další snímek. Ulice v rozvalinách, vytlučená okna. Tank uprostřed Wall Street. Kouř stoupající v oranžovém oparu pod obloukem v St. Louis.

Proto, milé dívky a chlapci, máte štěstí, že žijete v době PAKTu, díky němuž jsou protestní excesy dnes už minulostí.

A to je pravda, po většinu Ptáčkova života k excesům dochází naprosto výjimečně. Už je to víc než deset let, co PAKT vstoupil v platnost, schválen převážnou většinou dolní i horní komory Kongresu a v rekordním čase podepsán prezidentem. Jeden průzkum veřejného mínění za druhým stále dokládají jeho obrovskou podporu veřejnosti.

Jenomže: v posledních několika měsících se všude možně dějí zvláštní věci – žádné stávky, pochody, bouře ani jiné excesy, o jakých se učili ve škole, ale něco úplně jiného. Podivné a zdánlivě nesmyslné kousky, příliš bizarní, než aby nestály ve zprávách za zmínku, všechny anonymní, všechny namířené přímo proti PAKTu. V Memphisu lidé v lyžařských kuklách vysypali do řeky celý náklaďák pingpongových míčků a rozutekli se. Zůstal po nich chochol bílých kuliček. Na každém míčku bylo nakreslené červené srdce a pod ním slova zrušte pakt. A zrovna minulý týden rozvinuly dva drony nad Brooklynským mostem transparent, od oblouku k oblouku. Stálo na něm: do hajzlu s paktem. Státní policie most do třiceti minut uzavřela, dopravila k pilířům vysokozdvižnou plošinu a transparent sundala – ale Ptáček viděl fotky pořízené telefony a vypuštěné na síť; ukázaly je všechny zpravodajské stanice a weby, otiskly je dokonce i některé noviny. Velký transparent s tučnými černými písmeny a pod nimi pokaňkané červené srdce jako cákanec krve.

Kvůli uzavírce mostu se v New Yorku na celé hodiny zastavila doprava: lidé sdíleli videa dlouhých šňůr aut, řetěz červených světel táhnoucí se do noci. Domů jsme se dostali až o půlnoci, řekl reportérům jeden řidič. Pod očima mu pučely temné kruhy připomínající šmouhy kouře. V podstatě si nás vzali jako rukojmí, prohlásil, a nikdo nevěděl, co se děje – prostě to bylo jako teroristický útok. Reportáže ve zprávách vypočítávaly, kolik se zbytečně spálilo benzínu, kolik oxidu uhelnatého uniklo do ovzduší, ekonomické ztráty způsobené promarněnými hodinami. Povídalo se, že lidé pořád ještě nacházejí v řece Mississippi pingpongové míčky; memphiská policie uveřejnila fotografii kachny, která se prý udusila, jícen vyboulený nádorovitými hrbolky.

Naprosto nepřijatelné chování, prohlásil pohoršeně učitel občanské nauky. Kdybyste se někdy dozvěděli, že někdo podobný exces chystá, je podle PAKTu vaší občanskou povinností to nahlásit úřadům.

Dostali improvizovanou přednášku a úkol navíc: V pěti odstavcích vysvětlete, jak nedávné excesy ohrozily bezpečnost celé veřejnosti. Ptáčkovi se kroutila ruka a chytala ho do ní křeč.

A teď došlo k excesu přímo před menzou. Ptáček má strach a zároveň ho to fascinuje. Co se tam děje: Útok? Řádění davu? Bomba?

Táta se natáhne přes stůl a vezme ho za ruku. To často dělával, dokud byl Ptáček ještě malý, teď, když je starší, to však už skoro nedělá a Ptáčkovi se po tom – potají – stýská. Táta má měkkou ruku, bez mozolů, je to ruka duševně pracujícího muže. Prsty hřejivě, silně ovinou ty Ptáčkovy a jemně je znehybní.

Víš, odkud se to slovo vzalo? zeptá se táta. Ex- znamená z, ven. Jako exkurze, expanze, export.

Tátův nejstarší zvyk: rozebírat slova na kousky jako starý budík, aby ukázal, jak se kolečka uvnitř stále točí. Pokouší se Ptáčka uklidnit, jako by mu vyprávěl pohádku před spaním. Přivést ho na jiné myšlenky, a možná i sebe.

Potom -ces, od -cedere, tedy jít, kráčet. Jako proces, postup vpřed, recese, ústup, koncese, ústupek ve smyslu povolení.

Tátův hlas v zápalu stoupne o půl oktávy, kytarová struna se naladila. Exces tedy ve skutečnosti znamená vystoupení, vybočení, výstřelek. Něco, co narušuje pořádek.

Ptáček myslí na vytrhané železniční koleje, zabarikádované dálnice, zřícené budovy. Myslí na fotky, které jim ukazují ve škole, demonstranti házejí kameny, zásahové jednotky se krčí za zdí štítů. Zvenčí k nim doléhá nezřetelný vřískot policejních vysílaček, hlasy stoupají a zase se noří mimo doslech. Studenti kolem se hrbí nad mobily, hledají vysvětlení, aktualizují statusy.

To nic, řekne táta. Brzo to skončí. Nemusíš se bát.

Já se nebojím, odvětí Ptáček. A opravdu se nedá říct, že by se bál. To, co mu opřádá kůži jako pavučina, není strach. Je to jako vzduch před bouřkou, nabitý elektřinou, něco, co nabízí nesmírné a šokující možnosti.

Asi po dvaceti minutách se zpoza zatažených závěsů a dvojitých okenních skel ozve další praskavé oznámení z megafonu. Už se můžete bezpečně vrátit k běžným činnostem. Jakékoli další podezřelé aktivity prosím ohlaste úřadům.

Studenti se začnou rozcházet, odkládají tácy k umytí a spěchají na koleje, stěžují si na zdržení. Je po půl deváté a všichni si najednou přejí být někde jinde. Ptáček s tátou si posbírají svoje věci a Peggy mezitím začne roztahovat závěsy, za nimiž se ukáže setmělá ulice. Za ní pobíhá od stolu ke stolu personál menzy s hadry a čističi ve spreji; další zase honem zametá z dlažby rozsypané cereálie a popadané drobečky.

Já vám pomůžu, Peggy, ozve se Ptáčkův táta a Peggy mu vděčně pokývne.

Dávejte na sebe pozor, pane Gardnere, dodá Peggy ještě, než odspěchá do kuchyně. Ptáček přešlapuje na místě a čeká, až táta roztáhne všechny závěsy a budou moct vyrazit domů.

Nehybný vzduch venku štípe. Všechna policejní auta už odjela, i lidé už jsou pryč; ulice je prázdná. Ptáček se rozhlíží po nějakých známkách excesu – kráterech, očouzených budovách, rozbitém skle. Nic. Pak, zrovna když přecházejí ulici k ubytovně, si všimne něčeho na zemi: nasprejovaného, krvavě červeného na černém asfaltu, přímo uprostřed křižovatky. Je to velké jak auto, nelze to přehlédnout. Srdce, pozná to najednou, stejné jako na brooklynském transparentu. A tentokrát je obkroužené slovy. vraťte nám naše ztracená srdce.

Zasvědí ho po těle.

Zpomalí a znovu si písmena přečte. naše ztracená srdce. Zasychající barva mu ulpívá na podrážkách tenisek, dech se mu horce lepí k hrdlu. Kradmo se podívá po tátovi, pátrá po záblesku poznání. Táta ho ale zatahá za ruku. Vláčí ho pryč, dolů se nepodívá. Ani Ptáčkovi do očí.

Už je hodně hodin, řekne táta. Radši půjdeme dovnitř.

Byla básnířka, jeho máma.

Slavná, dodala Sadie a on pokrčil rameny. Existuje vůbec něco takového?

Děláš si srandu? opáčila Sadie. Každý přece slyšel o Margaret Miu.

Znovu se zamyslela.

No, dodala, určitě aspoň slyšeli její báseň.

Zpočátku to byla jen fráze jako každá jiná.

Krátce poté, co máma odešla, našel Ptáček v autobuse papírek, tenký jako křídlo mrtvého motýla, v mezírce mezi sedadlem a stěnou. Jeden z desítek. Táta mu ho vytrhl z ruky, zmačkal a hodil na zem.

Nesbírej smetí, Noahu, řekl.

Jenomže Ptáček si stačil přečíst slova nahoře: Všechna naše ztracená srdce.

Nikdy předtím to sousloví neslyšel, ale v měsících a pak letech po matčině odchodu se zčistajasna objevovalo všude. Nasprejované v podjezdu pro cyklisty, na zdi basketbalového hřiště, na překližkovém oplocení opuštěného staveniště. Nezapomeňte na naše ztracená srdce. Načmárané tlustým štětcem na plakátech sousedské hlídky: Kde jsou naše ztracená srdce? A na letácích, které se jednoho pamětihodného rána všude objevily: pod stěrači zaparkovaných aut, rozházené po chodníku, uvízlé u betonových podstavců pouličních lamp. Velké jako dlaň, namnožené a stálo na nich pouze: Všechna naše ztracená srdce.

Druhý den bylo graffiti přemalované, plakáty nahradily nové, letáky zametli jako spadané listí. Všechno tak čisté, že se mu to snad celé jen zdálo.

Tenkrát to pro něj nic neznamenalo.

Je to slogan proti PAKTu, odpověděl táta stručně, když se Ptáček zeptal. Od lidí, kteří chtějí PAKT zrušit. Bláznů, dodal. Skutečných šílenců.

Člověk by musel být šílenec, aby zrušil PAKT, souhlasil Ptáček. PAKT pomohl ukončit Krizi; díky PAKTu vládne mír a bezpečí. To vědí i děti ve školce. PAKT dává dokonalý smysl: Když se chováte nevlastenecky, ponesete následky. Když ne, čeho byste se báli? A kdo uvidí nebo uslyší něco nevlasteneckého, ten má povinnost uvědomit úřady. Ptáček svět bez PAKTu nezažil; je to axiom stejně jako gravitace nebo Nezabiješ. Nechápal, proč by se někdo stavěl proti němu a co to má společného se srdci, jak se může srdce vůbec ztratit. Copak může člověk přežít, když mu v těle nebije srdce?

Nedávalo to smysl, dokud nepotkal Sadie. Kterou odebrali z domova a umístili do jiného, protože její rodiče protestovali proti PAKTu.

Tys o tom nevěděl? řekla. Jaké následky to má? Ptáčku. No tak.

Poklepala na pracovní list, který dostali za úkol: Tři pilíře PAKTu. Zapovídá propagaci neamerických hodnot a chování. Ukládá všem občanům povinnost ohlašovat potenciální hrozby vůči naší společnosti. A pak, pod Sadiiným prstem: Chrání děti před prostředími, v nichž jsou zastávány škodlivé názory.

Ani v tu chvíli tomu nechtěl uvěřit. Možná že na základě PAKTu odebrali pár dětí, ale moc často se to určitě neděje – jinak by se o tom přece mluvilo, ne? Ovšem, tu a tam člověk zaslechne o případu, jako je Sadiin, ale to jsou určitě výjimky. Když už k tomu dojde, musí to být proto, že jste opravdu udělali něco nebezpečného a vaše dítě museli ochránit – před vámi a před tím, co děláte nebo říkáte. Co přijde dál, říkali někteří, myslíte snad, že lidi, co svoje děti znásilňují a mlátí, si je taky mají nechat?

Řekl to Sadie, úplně bezmyšlenkovitě, a ona ztichla. Potom zmačkala svůj sendvič do koule tuňáka a majonézy a připlácla mu ji na obličej. Než si protřel oči, byla pryč a jemu celé odpoledne z vlasů a kůže táhla rybina.

Za pár dní Sadie vyndala něco z batohu.

Koukni, řekla. Promluvila na něj od té scény poprvé. Ptáčku, koukni, co jsem našla.

Noviny s roztřepenými rohy, inkoust rozmazaný došeda. Skoro dva roky staré. A tam, hned v polovině stránky, titulek: Místní básnířka má vazby k nepokojům. Fotka jeho mámy, nad cípkem úsměvu dolíček. Svět se kolem něj rozmazal a zešedl.

Kdes to vzala? zeptal se a Sadie pokrčila rameny.

V knihovně.

Stala se voláním do zbraně antipaktistických bouří, ale kořeny má zde – v hrozivé blízkosti našich domovů. Fráze, která se stále častěji užívá k útokům na široce podporovaný národněbezpečnostní zákon, je výtvorem zdejší obyvatelky Margaret Miu. Pochází z její básnické sbírky Naše ztracená srdce. Miu, dítě čínských imigrantů, má malého synka –

V tom místě se slova rozvlnila a rozostřila.

Víš, co to znamená, Ptáčku, řekla Sadie. Stoupla si na špičky, jako vždycky, když se jí zmocnilo vzrušení. Tvoje máma –

Tehdy pochopil. Proč od nich odešla. Proč o ní nikdy nemluví.

Patří k nim, řekla Sadie. Někde tam je. Organizuje protesty. Bojuje proti PAKTu. Usiluje o to, aby ho zrušili a vrátili děti domů. Stejně jako moji rodiče.

Oči jí potemněly a objevil se v nich vzdálený lesk. Jako by se dívala přímo skrz Ptáčka na jakési zjevení hned za ním.

Třeba jsou tam někde spolu, řekla.

Ptáčkovi to připadalo jenom jako další ze Sadiiných zbožných přání. Jeho máma že by to všechno řídila? Nepravděpodobné, ne-li zhola nemožné. Ale byla tu její slova, hlásající po celé zemi, ze všech těch nápisů a transparentů, že PAKT má být zrušen.

Jak ve zprávách nazývají ty, kdo protestují proti PAKTu: Rozvratné živly. Zrádní čínští sympatizanti. Nádory na americké společnosti. Musel si tenkrát některá ta slova vyhledat v tátově slovníku, stejně jako vymýtit a tipec.

Pokaždé když zahlédli slova jeho mámy – v reportážích, na něčím mobilu –, Sadie do Ptáčka šťouchla loktem, jako by uviděli celebritu. Důkaz o jeho mámě, tam někde jinde, kde se tolik zajímá o cizí děti, přestože svoje vlastní opustila. Ta ironie mu prosakovala do žil.

Teď už není někde jinde. Mámina slova jsou přímo tady, načmáraná krvavě rudou barvou v jeho ulici. Její dopis nahoře pod povlakem jeho polštáře. Stejné šmouhaté červené srdce jako na Brooklynském mostě na asfaltu pod jeho nohama. Ohlédne se, zapátrá v tmavých koutech dvora, aniž ví, jestli ho v krku studí naděje, nebo děs, jestli jí chce vběhnout do náruče, nebo ji vyvléct z úkrytu na světlo. Nikdo tam ale není a táta ho tahá za ruku, a tak jde za ním dovnitř a po schodech nahoru.

Do bytu dorazí zpocení a unavení výšlapem a táta si sundá kabát a pověsí ho na háček. Ptáček se zase usadí, aby dodělal úkol, ale v jeho nepokojné mysli bzučí jako v úle. Vyhlédne z okna na dvůr, ale vidí jen odraz jejich omšelého bytu ve skle. Nedokončený úkol se před ním vytrácí do bílé prázdnoty.

Tati, řekne.

Táta na druhé straně pokoje vzhlédne od knihy. Čte si ve slovníku, namátkou jím listuje: starý zvyk, který Ptáčkovi připadá podivný a zároveň milý. Kdysi dávno takhle rodiče trávili večery, na gauči každý se svou knihou, a Ptáček se někdy pověsil na rameno tátovi, pak mámě, a slabikoval nejdelší slova, jaká našel. Dnes v bytě kromě slovníků žádné knihy nemají, ty jediné si při stěhování nechali.

Ptáček pozná tátovi na očích, že byl v docela jiném století a bloumal spletitou minulostí nějakého zastaralého slova. Mrzí ho, že ho musí z toho poklidného zlatého místa odvolat. Potřebuje to ale vědět.

Tys – odkašle si – neozvala se ti, že ne?

Tátova tvář na okamžik úplně znehybní. Ptáček sice její jméno neřekl, ale to ani nemusel: oba vědí, o kom mluví. Pro ně existuje jediná ona. Pak táta hlasitě zaklapne slovník.

Ovšemže ne, řekne a přistoupí k Ptáčkovi. Tyčí se nad ním. Položí mu ruku na rameno.

Ona už do tvého života nepatří. Co se nás týče, vůbec neexistuje. Rozumíš, Noahu? Řekni, že rozumíš.

Ptáček přesně ví, co má odpovědět – Jistě, rozumím –, ale slova mu uvíznou v krku. Jenže patří, chce říct. Existuje, nerozumím, ona chce něco říct, mně chce něco říct, visí tady uvolněná nitka a my ji musíme ustřihnout, nebo za ni zatáhnout a začít párat. Zatímco takhle váhá, táta se mu podívá přes rameno na rozepsaný úkol.

Ukaž, řekne.

Táta už celé roky není profesorem, ale puzení učit neodolá. Jeho mozek je jako velký pes zavřený v kotci lebky, neklidně v něm přechází, touží se proběhnout. Však už se taky sklání k Ptáčkovu úkolu, vytáhne mu papír zpod pokrčeného lokte.

Ještě to nemám hotové, brání se Ptáček a začne okusovat gumu na konci tužky. Na jazyku mu ulpí vločky tuhy a pryže. Táta zavrtí hlavou.

Musí to být daleko jasnější, řekne. Podívej – tady jak píšeš, že PAKT je velice důležitý pro národní bezpečnost. Musíš být mnohem konkrétnější, vyjádřit to mnohem úderněji: PAKT má klíčový význam pro to, aby Ameriku nepodrývaly škodlivé cizí vlivy.

Přejede řádek prstem a rozmázne Ptáčkovo písmo.

Nebo tady. Musíš učiteli ukázat, že tomu doopravdy rozumíš – nesmí o tom ani na okamžik vzniknout pochybnost. PAKT chrání nevinné děti před lživými, podvratnými, neamerickými myšlenkami, jimiž by je mohli indoktrinovat jejich nezpůsobilí, nevlastenečtí rodiče.

Poklepe na papír.

No tak, řekne a zapíchne prst do listu. Napiš to tam.

Ptáček hněvivě oplácí tátovi pohled, zatíná čelist, oči mu vlhnou. Takové to mezi nimi ještě nikdy nebylo: dva pazourky o sebe křešou, až létají jiskry.

Napiš to tam, zopakuje táta, Ptáček poslechne a táta si zhluboka vydechne a odejde se slovníkem do ložnice.

Když Ptáček dopíše úkol a vyčistí si zuby, zhasne v celém bytě a vklouzne za závěsy. Odtud vidí přes ulici menzu, teď už zavřenou, osvětlenou uvnitř pouze slabou září značek nouzového východu. Pořád ještě se dívá, když u chodníku zastaví dodávka a její přední světla zhasnou. Vystoupí z ní nezřetelná mužská silueta, donese něco doprostřed silnice, pustí se do práce. Ptáčkovi chvilku trvá, než pochopí, co se děje: to něco je kbelík s barvou a velký malířský váleček. Přemalovává srdce, ráno bude pryč.

Noahu, ozve se táta od dveří. Už musíš jít spát.

Tu noc, zatímco táta pod ním tiše pochrupává, Ptáček zajede rukou pod povlak polštáře a nahmatá tenké hrany obálky. Opatrně dopis vytáhne, uhladí ho. Má v posteli tužkovou svítilnu, aby si mohl číst, když táta spí, a teď ji zapne.

Ve vodnatém světle vypadají kočky jako změť úhlů a oblouků. Tajná zpráva? Kód? V tygrování se možná ukrývají písmena, anebo ve špičkách uší, zákrutech ocásků? Otáčí dopis na jednu stranu, na druhou, přejíždí po tazích propisky kužílkem světla. Na jednom mourkovi jako by viděl M; zvednutá noha jedné černé připomíná S, nebo možná N. Jistě to ale neví.

Už chce dopis uložit zpátky, když si toho všimne, v kolečku světla to jasně vyvstane z papíru jako pod lupou. Dole v rohu, kam se píše číslo stránky: obdélníček jako nehet na jeho malíčku. A v něm další obdélníček, o trochu menší. Kočky si ho samosebou nevšímají; kdybyste se nedívali pozorně, ani byste si ho mezi nimi nevšimli. Ptáčka však zaujme. Co to je? Snad zarámovaný obrázek, na kterém nic není. Stará televize s vypnutou obrazovkou. Okno se skleněnou tabulkou.

Pozorně ho prostuduje. Na jedné straně je tečka, na druhé maličké panty. Dveře. Dveře truhličky, pevně zavřené skříňky. V nejzazším zákoutí jeho mozku zatřepotá slabý vánek stránkou a pak zase ustane. Příběh, který mu máma vyprávěla, už dávno. Pořád mu něco vyprávěla – pohádky, bajky, pověsti, mýty: duhu všemožných krásných lží. Když se teď ale na obrázek podívá, připadá mu povědomý. Kočky, skříň a kluk. Nemůže si to přesně vybavit, ale ví, že to tam někde je. Jak to jen bylo?

Bylo nebylo. Žil byl – jeden chlapec a ten miloval kočky.

Čeká, doufá, že se mu mámin hlas vynoří z paměti, doplní zbytek příběhu. Jako míč, který postrčíte z kopce. Slyší ale jen šeplavý zvuk tátova dechu. Nevzpomíná si, jak zní mámin hlas. V hlavě slyší jenom svůj.

Po přírodovědě se spolužáci nahrnou do jídelny na oběd, těší se na párky v těstíčku, čokoládové mléko a přetlačovanou o místa u nejlepších stolů. Ptáček tam vždycky jedl nerad, všechno to šeptání. Celé roky sedával v rohu, napůl schovaný ve výklenku za automatem. Potom, ke konci pátého ročníku, přišla Sadie, bez bázně a beze studu, a ostrými lokty vybojovala pro sebe a pro něj místo. Jeden jediný úžasný rok nebyl sám. Hned toho dne, co se seznámili, ho popadla za ruku a odvedla ven na čtvereček trávníku. Vzduch tam byl chladivý a klidný a do uší se mu vlévalo ticho, násobilo každý zvuk, a když se uvelebil v trávě vedle ní, slyšel všechno, šustění igelitových sáčků, z nichž si vybalili sendviče, zašoupání Sadiiny tenisky o beton, když skrčila nohu pod sebe, ševelení čerstvě vypučeného listí nad nimi, jak se větřík opíral do větví stromů.

Šeptání změnilo téma. Začaly obvyklé hlášky: Noah plus Sadie rovná se velká světová láska.

Tohle děti pořád ještě bere? řekl táta, když mu o tom Ptáček pověděl. Tahle pitomá věta přežije i apokalypsu. Až jednou nechají shořet všechny knihy, zůstane nám jenom tohle.

Zarazil se.

Prostě si jich nevšímej. Přestanou s tím.

Pak se krátce odmlčel. Ale moc se s tou Sadie nebav, dodal. Nechceš, aby si lidi mysleli, že jsi jako ona.

Ptáček přikývl, ale od té doby jedl se Sadie každý den, v každém počasí, za deště si zalézali pod převis střechy, v zimě se společně klepali v rozbředlém sněhu. Když potom Sadie zmizela, nevrátil se do jídelny, den co den dál chodil na jejich místo. Už se poučil: někdy je samota ta lepší možnost.

Dnes však nejde ven, místo toho postává v učebně přírodovědy a předstírá, že něco hledá v tašce, dokud nejsou všichni ostatní pryč. Paní učitelka Pollardová u katedry srovná papíry do úhledné hromádky a pátravě se na něj zadívá.

Potřebuješ něco, Noahu? zeptá se. Vyndá ze šuplíku hnědý sáček, úhledně zarolovaný: její vlastní oběd. Na zdi za ní svítí řada barevných plakátů. Jsme v tom společně, stojí na obrázku s mapou Spojených států, přes kterou se táhne řetěz červených, bílých a modrých papírových panenek. Každý dobrý občan má dobrý vliv, píše se na dalším. Každý špatný občan má špatný vliv. A samozřejmě nechybí ani vlajka, která visí v každé třídě, houpe se jí těsně nad levým ramenem jako napřažená sekera.

Můžu jít na počítač? řekne Ptáček. Chci si něco najít.

Mávne ke stolu úplně vzadu, kde je studentům k dispozici šest notebooků. Většina jeho spolužáků si všechno hledá na mobilu, ale Ptáčkovi ho táta nedovolí. Rozhodně ne, říká, a proto je Ptáček jeden z mála žáků, kteří školní počítače používají. Za nimi stojí prázdné knihovničky. Ptáček v nich nikdy neviděl žádné knížky, ale stojí tam dál, pozůstatky dob dávno minulých.

Věděli jste, spustila učitelka loni, že papírové knihy jsou zastaralé už ve chvíli, kdy se tisknou?

Uvítací proslov k začátku školního roku. Všichni v tureckém sedu na koberci u jejích nohou.

Tak rychle se svět mění. I to, jak ho chápeme.

Luskla prsty.

Chceme vám dávat jen ty nejnovější informace. Ať máme jistotu, že nepoužíváte nic zastaralého nebo nepřesného. Všechno, co potřebujete, najdete přímo tady na internetu.

Ale kam jste je všechny dali? ozvala se rázně Sadie. Pořád ještě nová a neohrožená. Ty knížky. Nějaké tady být musely, proč by tu jinak byly knihovničky. Kam jste je uložili?

Úsměv paní učitelky se roztáhl a ztuhl.

Skladovací kapacity mají všude své meze, řekla. A tak jsme knihy, které nám připadaly neužitečné, nevhodné nebo zastaralé, vyřadili. Ale –

Takže jste je všechny zakázali, přerušila ji Sadie a učitelka za brýlemi dvakrát mžikla.

Ale kdepak, milánku, řekla. To si lidé někdy myslí, ale ne. Nikdo nic nezakazuje. Tys nikdy neslyšela o Listině práv?

Třída vyprskla smíchy a Sadie zrudla.

Každá škola se rozhoduje sama za sebe, pokračovala učitelka. O tom, které knihy jsou pro žactvo přínosné a které by ho mohly vystavit nebezpečným myšlenkám. Na něco se vás zeptám: Má někdo z vás rodiče, kteří chtějí, abyste trávili čas se špatnými lidmi?

Rozhlédla se po kroužku. Nikdo nezvedl ruku.

Jistěže ne. Vaši rodiče chtějí, abyste byli v bezpečí. To dělá z člověka dobrého rodiče. Víte všichni, že jsem taky maminka, viďte?

Ve třídě to zašumělo souhlasem.

Představte si, že byste se v nějaké knížce dočetli lži, vykládala dál. Nebo by vás nabádala, abyste dělali špatné věci, třeba ubližovali lidem nebo sobě. Takovou knížku by vám rodiče doma v knihovničce nenechali, viďte?

Všechny děti v kruhu zavrtěly hlavou, celé vykulené. Jen Sadie seděla bez hnutí, se založenýma rukama a rty semknutými do tenké čárky.

A tady je to právě tak, řekla učitelka. Všichni chceme, aby naše děti byly v bezpečí. Nechceme je vystavovat špatným myšlenkám – takovým, které by jim mohly ublížit nebo je svádět ke špatnému chování. Vůči sobě, vůči své rodině nebo vůči naší zemi. Proto tyhle knížky dáváme pryč a blokujeme internetové stránky, které by mohly škodit.

Na všechny se usmála. To patří k učitelskému povolání, řekla tichým, ale pevným hlasem. Starat se o vás všechny stejně, jako byste byly moje děti. Rozhodovat, co stojí za to zachovat a co ne. Taková rozhodnutí musíme zkrátka dělat.

Její pohled nakonec spočinul na Sadie.

Děláme tohle odjakživa, dodala. Nic se nezměnilo.

Ptáček teď tají dech, protože paní učitelka Pollardová váhá. Do sedmé třídy nastoupil teprve před měsícem, ale paní Pollardovou si už oblíbil; její dcera Jenna chodí o rok níž a syn Josh je prvňák. Má prošedivělé blond vlasy a nosí svetry s kapsami a velké kulaté náušnice, které připomínají bonbony. Na rozdíl od učitele občanské nauky na něj nekouká při každé zmínce o PAKTu, a když zaslechne, že se do něj někdo ze spolužáků naváží, řekne: Sedmá třído, soustřeďme se na práci, prosím, a zaklepe klouby o stůl.

Něco do školy? zeptá se ho.

Cosi v hlase paní Pollardové vyvolá v Ptáčkovi ostražitost – nebo je to možná tím, jak zkoumavě se na něj dívá, jako by věděla, o co mu jde. Přál by si mít takovou sebedůvěru. Věřit, že se nehoní za pouhým přeludem. Na klopě má učitelka odznáček s vlajkou, leskne se ve světle zářivek.

To vlastně ani ne, odpoví. Jenom chci něco zjistit. O kočkách, improvizuje. My s tátou – přemýšlíme, že bychom si pořídili kočku. Chci se podívat, jaká jsou různá plemena.

Paní Pollardová malinko povytáhne jedno obočí.

Vida, řekne zvesela. Nové zvířátko. To je hezké. Kdybys potřeboval pomoct, řekni si.

Kývne k řadě počítačů, lesklých a stříbrných, a začne vybalovat svůj oběd.

Ptáček si sedne k počítači co nejdál od jejího stolu. Na každém z nich je mosazná cedulka s nápisem: Dar od rodiny Lieuovy. Rodina Ronnyho Lieua přede dvěma lety nakoupila počítače do všech tříd a zařídila pro celou školu vysokorychlostní internet. Jen vracíme společnosti, co nám dává, řekl pan Lieu na slavnostním předávání. Je podnikatel – něco s realitami – a ředitel mu poděkoval za štědrý dar a řekl, jak jsou vděční, že soukromníci přispívají tam, kde městský rozpočet nepostačuje. Pochválil Lieuovy, že jsou loajální občané. Toho roku dali rodiče Arthura Trana peníze na renovaci školní jídelny a otec Janey Younové věnoval škole nový stožár a vlajku.