Přeložila Renáta Tetřevová

Elizabeth Chadwick

A Marriage of Lions

Copyright © Elizabeth Chadwick 2021

Translation © Renáta Tetřevová, 2023

ISBN 978-80-249-5151-5

Obsah

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

XLI

XLII

Poznámka autorky

Poděkování

Mému otci Robertu „Bobovi“ Chadwickovi,

22. leden 1928–27. březen 2020.

Vzpomínám na křupavé kapary.

Postavy románu

Seřazeny v posloupnosti, jak se v příběhu objevují

Joanna de Munchensy

Osmiletá vnučka Williama Marshala, bývalého anglického regenta, vychovávaná u dvora jako královnina dvorní dáma

Madam Biset

Dvorní dáma královny Alienor

Mabel

Joannina chůva a služebná

Cecily ze Sandfordu

Joannina učitelka a vychovatelka, starší urozená dáma

Buřtík

Chundelatý bílý psík paní Willelmy

Paní Willelma

Chůva královny Alienor, starší dvorní dáma žijící po královnině boku od jejího dětství

Paní Roberga

Jedna z dam královnina fraucimoru

Jindřich III., král anglický

Syn proslulého krále Jana, jenž se však svému otci příliš nepodobal, spíš umělecky založený muž než válečník

Gilbert Marshal, vévoda z Pembroke

Joannin strýc z matčiny strany

Sybil Giffardová

Další dvorní dáma královny Alienor a zkušená porodní bába

Alienor Provensálská, královna anglická

Na začátku románu šestnáctiletá

Iohan de Munchensy

Joannin bratr, o dva roky starší než Joanna

Šimon z Montfortu

Hrabě z Leicesteru, manžel královy sestry Eleanor

Eleanor z Montfortu

Choť Šimona z Montfortu, rovněž sestra krále Jindřicha III. a nevlastní sestra později zmíněného pana de Lusignan

Lord Eduard

Syn Jindřicha III. a královny Alienor. Dědic trůnu

Richard Cornwallský

Bratr krále Jindřicha III.

Isabela Marshalová

První žena Cornwalla a Joannina teta z matčiny strany

Mahelt Marshalová, hraběnka ze Surrey

Matka Johna de Warenne, také Rogera a Hugha Bigodových. Joannina teta z matčiny strany

John de Warenne

Joannin bratranec a dědic titulu hrabě ze Surrey

Markéta

Dcera Jindřicha III. a Alienor Provensálské

Warin de Munchensy a Swanscombe

Joannin otec

Petr Savojský

Královnin strýc a vévoda z Richmondu. Poručník Johna de Warenne

Isabela de Angoulême

Matka krále Jindřicha III., Richarda Cornwallského a Eleanory z Montfortu. Rovněž ve druhém manželství matka Lusignanů, včetně Williama de Valence

Aliza de Lusignan

Nevlastní sestra Jindřicha III., společná matka Isabela de Angoulême. Později manželka Johna de Warenne

Guy de Lusignan

Syn Isabely de Angoulême a nevlastní bratr Jindřicha III.

Geoffrey de Lusignan

Syn Isabely de Angoulême a nevlastní bratr Jindřicha III.

William de Valence

Nejmladší syn Isabely de Angoulême a nevlastní bratr Jindřicha III., později manžel Joanny de Munchensy

Beatrice

Dcera Jindřicha III.

Edmund

Syn Jindřicha III.

Jindřich de Almain

Syn a dědic Richarda Cornwallského a jeho první ženy Isabely Marshalové. Joannin bratranec

Elias

Sluha Williama de Valence

Aymer de Valence

Syn Isabely de Angoulême a nevlastní bratr Jindřicha III. Zaslíben církvi. Později biskup z Winchesteru

Mistr Petr

Královský lékař

Adam Marsh

Mnich žijící u dvora

Jacomin

Anglický sluha Williama de Valence

Richard de Clare

Joannin bratranec. Syn její tety Isabely z prvního manželství

Robert

Joannin kuchař

Bonifác

Arcibiskup canterburský a jeden z četných strýců královny Alienor

Iohan

Joannin prvorozený syn

Dionysia

Joannina nevlastní matka

Guillaume de Munchensy

Joannin nevlastní bratr z otcova druhého manželství s Dionysiou

Agnes

Joannina nejstarší dcera

Emma

Venkovská služebná a později milenka Aymera de Valence

Eustace de Lenn

Úředník ve službách arcibiskupa Bonifáce

Isabela

Druhorozená dcera Johna de Warenne

Ludvík IX.

Francouzský král a nevlastní bratr Jindřicha III.

Markéta

Choť krále Ludvíka, královna francouzská, sestra královny Alienor Anglické

Kateřina

Nejmladší dcera Jindřicha III. a královny Alienor

William (Will)

Druhý syn Joanny a Williama de Valence

Leonora Kastilská

Manželka lorda Eduarda

Albricht

Londýnský prodavač

Henry z Montfortu

Nejstarší syn Šimona a Eleanor z Montfortu

Nicolas

Joannin kaplan

Isabela

Joannina nejmladší dcera

 I 

Královský palác ve Woodstocku, Oxfordshire, září 1238

Byla tmavá noc, když se Joanna probudila v měkké péřové posteli, kterou sdílela s chůvou. Vytržena ze snu, tiše lapala po dechu. Po jejím boku ji Mabelino známé, teplé tělo, zabořené do matrace, chlácholivě vrátilo do konejšivé, požehnané skutečnosti. Matné světlo z noční voskovice ozařovalo siluety dalších postelí, na nichž spící královniny dvorní dámy vyhlížely jako kopečky. Všechny přespávaly v předpokoji ložnice, kterou obývali král s královnou.

Sen odezníval, ale zdálo se jí o domově na Swanscombe a její matce – jako ostatně pokaždé. Překulila se na záda a zírala na zlaté hvězdy vymalované na stropě, jež se v tlumených plamenech svíce třpytily. Od jejího příjezdu ke dvoru, kdy se coby osmiletá měla připojit ke královninu fraucimoru, uplynulo šest měsíců. Otec se tehdy málem ani neohlédl. Ji zanechal tady a sám se vrátil k nové ženě a dítěti.

Joanna si živě pamatovala, jak se dotýkala matčina náhrobního kamene, a věděla, že leží pod ním, zabalena do rubáše, kousek od ní, a přesto nedosažitelná. Manželský slib říká, že svazek, který spojil Bůh, nikdo nerozdělí, ale teď sám Všemohoucí toto pouto z rodičů sňal. Matčino místo vystřídala jiná žena a porodila syna. Minulost, včetně ní, byla zapomenuta jako bezvýznamný omyl, zbytečná snaha. Otec říkal, že královský dvůr je velká pocta a vynikající příležitost pro dceru, která spíš než majetkem oplývá vlivnými vazbami, ale Joanna věděla, že se jí zbavil. Ani on, ani nová manželka ji nechtěli mít na očích.

Dostala žízeň, a tak vyklouzla z postele a opatrně, bosá a po špičkách, obešla spící dámy, aby se napila pramenité vody ze džbánku stojícího na příborníku. Chundelatý bílý psík paní Willelmy, Buřtík, zvedl hlavu, na okamžik se na ni podíval, a pak se znovu stulil do klubíčka, aniž by opustil načechraný pelíšek.

Za zavřenými dveřmi Joanna uslyšela tichý hlas královny Alienor, královu chraplavou odpověď zakončenou smíchem. Od příjezdu na Woodstock navštěvoval mladou choť téměř každou noc a Joanna si rychle zvykla na jeho přítomnost a přestala se ostýchat. Její učitelka paní Cecily jí vysvětlila, že královna má teď, co dospěla, povinnost rodit děti a král je musí zplodit.

Joanna měla krále ráda. Voněl po růžích a kadidle. Občas ji pohladil po hlavě a s laskavým úsměvem se ptal, jak jí jde učení. Královnu zahrnoval dárečky a nejrůznějšími překvapeními a zjevně ji zbožňoval. To pro ni bylo něco ohromujícího – muž, který miluje a ctí svoji ženu.

Když se Joanna napila, všimla si, že škvírou v pootevřených venkovních dveřích proniká dovnitř světlo, což znamenalo, že madam Biset dlí znovu na modlitbách. Třeba má také žízeň. Opatrně nalila vodu do poháru, protáhla se do vstupní místnosti a zamířila k madam Biset, jež klečela na klekátku před soškou Panny Marie a přebírala růženec. Její příchod rozkmital plamen svíce a madam Biset vzhlédla. Mezi obočím se jí prohloubily dvě vrásky.

„Dítě, co tady pohledáváš uprostřed noci?“

Joanna se uklonila a podala jí pohár. „Probudila mě žízeň, madam. Věděla jsem, že se modlíte, a tak mě napadlo, jestli se nechcete napít také.“

Paní se přestala mračit. „Bůh ti žehnej za tvoji laskavost, dítě.“ Vzala si pohár. „Královna mě požádala, abych se pomodlila za její plodnost, aby dnes v noci počala Anglii dědice. Pojď, můžeš se modlit se mnou.“ Poplácala na složený plášť vedle sebe.

Joanna poslušně poklekla na látku, sepjala ruce a zadívala se na krásnou sošku. Panna měla na sobě modrý šat a na hlavě umně zpracovanou zlatou korunku. Na klíně jí seděl Ježíšek, ručku napřaženou k světu. Královna toužila porodit králi syna. Zrovna ráno jí doručili medicínu na početí z lékařské školy v Salernu a večer Joanna pomáhala chystat koupel s růžovou vodou a zvláštními bylinkami, aby se královna mohla omýt, než ulehne vedle svého pána.

Madam Biset se znovu obrátila k Panně a úpěnlivě ji prosila o pomoc a milosrdenství, co žádost, to jeden korálek růžence. Náhle k nim dolehly rozzlobené výkřiky, následované několika hlasitými ranami, jako by někdo ničil nábytek. Paní Biset se zarazila.

„Kde je?“ řval jakýsi opilý hlas. „Kde je ten chlap, co mi ukradl korunu? Kde je ten lhář, co se sám nazývá králem?! Vyříznu mu srdce z těla a nakrmím jím vrány!“

Z temnoty se vypotácel neznámý muž a klopýtal k Joanně a madam Biset. Šaty měl potřísněné, jednu nohavici vytaženou k lýtku, takže odhalovala chlupaté stehno. Oháněl se dlouhou dýkou a snažil se divoce zasáhnout neviditelného nepřítele.

„Ty, ženská, kde je král?“ Vycenil zuby a Joanna ucítila z jeho otevřených úst pach kyselého vína a zvratků.

Madam Biset, teď už na nohou, ukázala ke komůrce používané úředníky. „Támhle,“ kývla. „Před chvílí tam vstoupil.“

Muž se otočil a klátivě zamířil k místnosti, nůž připravený k útoku.

Madam Biset odtáhla Joannu do ložnice, chvatně zavřela dveře a zabezpečila je závorou. „Běž za Cecily,“ nařídila. „Já jdu pro krále.“

Vyburcované dámy vytržené ze spánku se vytřeštěně a ohromeně rozhlížely. Paní Roberga spěšně zapálila další svíce. Joanna se rozeběhla ke svému loži, kde už chůva Mabel sahala po šatech. Paní Cecily se stačila obléknout a zakrýt si dlouhý, šedý cop šlojířem. Psík pobíhal kolem, ňafal z plna hrdla a bezuzdně útočil na všechny kotníky.

„Venku je nějaký muž s velkým nožem,“ zajíkala se Joanna. „On… říkal, že králi vyřízne srdce. Přinesla jsem madam Biset vodu a on se najednou vynořil ze tmy…“ Při vzpomínce na blyštící se čepel a otevřená páchnoucí ústa se otřásla.

Cecily zvedla dívčin plášť ležící u nohou postele a přehodila jej přes její chvějící se ramena. „Jen jeden?“

Joanna kývla. „Po… povídal, že mu král ukradl korunu.“ Když se zvenčí ozvaly další zvuky svědčící o rvačce, výkřiky a kletby, poplašeně sebou trhla.

Cecily dívce stiskla rameno, aby ji uklidnila, a ochranitelsky se před ni postavila. Paní Willelmě se podařilo popadnout psíka do náruče, jenže ani to ho neutěšilo.

Za zamčenými dveřmi kdosi zaklel. „Král zdechne! Král zde…“ Poslední slovo ukončil úder, divoký jekot a pak dutá rána. Joanna se s vykulenýma očima přimkla k Cecily.

Za nimi se rozrazily dveře ložnice a na prahu stál král, bledý, v pravici pevně sevřený meč. Přes noční košili měl přehozený plášť, nohy obnažené.

Náhle venku kdosi pěstí zabušil na dveře. „Sire, madam, to jsem já, Gilbert Marshal. Toho lotra jsme zneškodnili.“

Král pokynul, ženy odsunuly závoru a vpustily Joannina strýce, Gilberta Marshala, vévodu z Pembroke, dál. Vévoda měl široká ramena, husté obočí a bystré tmavé oči. Byl přibližně stejně vysoký jako král Jindřich, avšak vzhledem k rozložitosti vypadal vyšší.

„Sire,“ uklonil se. „Vetřelce, který vám chtěl ublížit, jsme chytili a odzbrojili. Čeká na váš výslech.“

Jindřich úsečně kývl. „Jak se dostal dovnitř?“

„Vlezl oknem vaší komnaty, Sire – aspoň myslím.“ Vévoda si rukou vjel do řídnoucích vlasů. „Chystal jsem se jít spát, když jsem zaslechl, že se něco děje, a vzburcoval jsem stráž. Kdybyste nenavštívil královnu…“ Nechal větu nedokončenou.

Jindřich zhluboka vydechl. „Prohledejte celý hrad, každou místnost, každou truhlici, každou skříň. Podívejte se za závěsy. Nenechte nic náhodě. Až se obléknu, promluvím si s ním. Díkybohu, lorde Marshale, že jste tak dlouho bděl.“

„Vskutku, díkybohu, Sire,“ přitakal vévoda Gilbert, uklonil se a odešel.

Král se otočil k ženám a Joanna si všimla, že se chvěje stejně jako ona, ačkoli nebyla chladná noc. Že by se bál? Nicméně měl odvahu čelit nebezpečí s mečem v ruce stejně jako její strýc. Zaťala pěsti odhodláním. Chtěla být stejně statečná jako oni.

„Dámy, všechno je v pořádku,“ prohlásil král roztřeseně a mávl volnou rukou. „Naše díky náleží madam Biset, jež nás svým rychlým úsudkem všechny zachránila. Uklidněte se a pak se vraťte na lože.“ Se znechuceným úšklebkem předal meč panošovi a vrátil se do ložnice, aby se oblékl.

Pokojská rozhrábla uhlíky, probrala oheň k životu a lady Giffardová začala svařovat kořeněné víno na ukonejšení pocuchaných nervů.

Paní Cecily políbila Joannu na tvář. „Pojď, dítě, je po všem a nikomu se nic nestalo. Vlastně to bylo i k něčemu dobré. Můžeme si z toho vzít ponaučení a propříště si dávat větší pozor. Každý problém má řešení, pokud požádáš Boha o pomoc a využiješ rozumu, kterým tě On obdařil.“

Joanna mlčky kývla. Strach jí nepřestával svírat útroby, avšak Cecilyina slova ji utěšila.

Když se král znovu objevil, byl už zcela oděn. Za ním kráčela královna Alienor. Přes košili měla přehozený plášť a rozpuštěné hnědé vlasy jí ve vlnách splývaly po zádech. „Buďte opatrný, Sire,“ snažně ho prosila a dotkla se jeho paže.

Jindřich ji vzal za ruce a zvedl je ke svým rtům. „Slibuji, nebojte se. Vrátím se později a vy zatím zůstaňte u svých dam. Postavím k vašim dveřím po zbytek noci stráže.“ Políbil ji na čelo a odešel.

Královna pozorovala, jak zavírá dveře, pak si povzdechla a usedla k ohni.

Cecily nechala Joannu, aby se trochu napila svařeného vína z jejího poháru, a pak ji poslala s Mabel zpátky do postele. „Běž spát,“ pravila vlídně. „Ráno bude všechno za námi.“

Dívka si vlezla do postele, přitáhla kolena k hrudi a zadívala se ke krbu, kolem kterého se za svitu svíce shromáždily dámy. Naslouchala jejich tlumeným hlasům, když si povídaly nad poháry s vínem, a vložila si palec do úst. Něco takového už řadu týdnů neudělala, ale dnes v noci potřebovala nějakou jistotu. Když si k ní vyskočil psík Buřtík a stočil se do klubíčka, neodehnala ho.

„Díkybohu, že byl král se mnou,“ podotkla královna. „Teď už by byl třeba mrtvý. A – koneckonců – bez ostrovtipu paní Margaret jsme mohly dopadnout stejně. Pozabíjené ve vlastních postelích.“

„Už nad tím nedumejte, madam,“ konejšila ji paní Cecily. „Bůh nás všechny ušetřil.“

Alienor si přehodila rozpuštěné vlasy přes jedno rameno a vjela do nich prsty. V odlesku plamenů měly sytý, tmavě hnědý odstín. „Neměli bychom to však Všemohoucímu ztěžovat. Zítra zajistím, aby král nechal do všech nižších oken zasadit mříže.“

Joanna přivřela víčka. Mříže v oknech. To budou žít jako ve vězení? Znovu si vzpomněla na muže, který přišel vraždit, a zachvěla se. Pak si ale vybavila rychlou reakci madam Bisetové a Cecilyin ochranitelský klid. A krále, který svíral meč, připravený bojovat, ačkoli se sám bál. Ve své posteli byla v bezpečí a byla svědkem soudržnosti dam. Dnešní noc pochopila jedno – nebezpečí je třeba čelit, nikdy nepřipustit, aby ji ovládl strach, ať už bude vystrašená jakkoli.

*

Ráno si královna Alienor promluvila s králem, aby nařídil osadit okna v přízemí mřížemi. Opodál postával hlouček panošů, mezi kterými byl i Joannin bratr Iohan. Mládenci právě probírali noční události, když Joanna donesla bratrovi pohár podmáslí. Bylo mu jedenáct a sloužil jako páže u jejich strýce Gilberta, vévody z Pembroke, mocného a vlivného lorda, jenž se o synovce dokázal dobře postarat. Iohan byl dědic Swanscombe a čekala ho zářná budoucnost. Na sestru shlížel spatra, jelikož ve srovnání s ním měla jen skrovné možnosti.

„Strýc Gilbert už toho chlápka, co chtěl včera zabít krále, jednou chytil. Tvrdil, že je pravý následník trůnu, jenže král ho tehdy propustil jako šílence, kterého je třeba politovat,“ prohlásil Iohan, jakmile si vzal pohár. „Strýc Gilbert říká, že to neměli dělat. Ukradl velký nůž z kuchyně, aby zavraždil krále, a vážně by to udělal, kdybychom nepřišli včas.“ Vypnul hruď a tvářil se, jako by se na zatčení šílence aktivně podílel.

„Ano, viděla jsem ho,“ kývla Joanna a vybavila si události uplynulé noci.

„Ještěže jsme zasáhli,“ dmul se pýchou. „Dozajista jsme tím všechny zachránili.“

Joanna mlčela. Naučila se od Cecily, že některé bitvy nemá cenu bojovat – obzvláště s muži. „Co s ním teď bude?“

Iohan pokrčil rameny a napil se podmáslí. Na horním rtu mu zůstala bílá šmouha. „Přiznal se, že plánoval královraždu, takže bude odsouzen k smrti. Rozčtvrtí ho koňmi a pak mu pro výstrahu ostatním useknou hlavu.“ Hlas se mu chvěl nadšením a chvástáním.

Joanna se při té představě otřásla.

„Jen ať všichni vidí, jak umíme naložit se zrádci,“ dodal Iohan, založil paže a přísně se na ni zadíval. Pochopila, že se ji pokouší zastrašit, aby si uchoval nadřazenost. Nikdy se nehodlala šílencovým skutkem inspirovat, ale bylo příšerné, že to někoho napadlo, i když byla nevinná.

„Jsem moc ráda, že nás se strýcem Gilbertem ochraňujete,“ podotkla, aby ho obměkčila. Slova nic nestojí a ona byla skutečně vděčná, že má ochránce. Cecily říkala, že mužské instinkty je třeba podporovat.

Bratr se nafoukl a spatra se na ni podíval.

V tu chvíli si král s královnou přestali povídat u okna a vydali se k ostatním. Když procházeli kolem, Joanna se rychle uklonila.

Jindřich se zastavil, jemně ji zvedl a ukazováčkem jí zaklonil bradu. „Rušná noc, viď, malá slečno?“ ozval se lítostivě. „Doufám, že tě to už netrápí.“

Joanna zavrtěla hlavou. „Nikoli, Sire.“ Král měl laskavé modré oči a v ranním světle se mu vous zlatavě třpytil. Voněl po kadidle.

„To rád slyším.“

„Joanna je sice ještě dítě, avšak na ramenou nosí chytrou hlavu,“ poznamenala královna, sama stěží šestnáctiletá. „Slouží mi dobře a často vyřizuje pochůzky pro paní Willelmu. Cecily je s ní rovněž spokojená.“

„Nuže, v tom případě se snaž jako doposud. Kdoví, co z takové přičinlivosti vyroste.“ Jindřich ji pohladil po hlavě a rozepjal umně tepanou kruhovou stříbrnou brož z tuniky. „Tady,“ usmál se a připjal jí šperk na šaty. „Nos ji pořád na znamení této služby.“

„Ano, Sire.“ Dívka se znovu uklonila, plna štěstí a rozpaků.

Královna se na ni vřele usmála a pak ruku v ruce s králem zamířili dál, nechávajíce za sebou oblak vůně kadidla a květin.

Strýc Gilbert, jenž následoval obě Veličenstva, se na chvíli zastavil a i on se na ni usmál. Zarudlou tvář měl protkávanou žilkami. „Rád slyším, že se dobře učíš, neteři. Výborně. Jen tak dál.“ Kývl na nejmladšího panoše. „Iohane, pojď se mnou a utři si z pusy ten knír. Mám pro tebe práci.“

Chlapec si hřbetem ruky spěšně setřel mléko, a když se ujistil, že ho strýc nevidí, ušklíbl se na sestru. Pak Gilberta následoval.

Joanna se zadívala na zářivý stříbrný šperk připjatý na šatech a upřímně si slíbila, že učiní vše, co si král přeje.

 II 

Královský palác ve Woodstocku, říjen 1238

Joanna pohladila poníka po nose a na natažené dlani mu nabídla polovinu jablka. Koník zastříhal ušima, vzal si z její ruky pamlsek a s chutí ho snědl, zatímco se na něj Joanna s hrdostí dívala. Když dvůr cestoval, obvykle jela na zastřešeném voze, avšak teď jí strýc Gilbert věnoval tohoto krásného grošáka s červenou uzdou a sedlem. Vysvětlil jí, jak jsou jezdecké schopnosti důležité, že její matka byla Marshalová a každý člen rodiny z matčiny strany jezdil na koni dřív, než se naučil chodit.

Valášek pocházel ze strýcova panství v Goodrichu na velšských hranicích a jmenoval se Arian, což ve velštině znamená Stříbro. Dnes na něm seděla poprvé a koník rychle reagoval na její hlas i pobídky otěží. Nemohla ani uvěřit, jaké má štěstí.

„Je krásný,“ poznamenal bratr s váhavým obdivem, zatímco se opíral o ostění dveří, paže založené. Psík Buřtík čenichal ve slámě a hledal myši. Ještě předtím ho Joanna vzala na ježdění s sebou.

„Ano, to je,“ přitakala, poplácala Ariana po teplém grošovaném krku a zářila přitom štěstím.

Za hradbami dopadaly poslední zlatavé paprsky slunce. Nějaký muž vedl ke kuchyni osla, oboustranné sedlové vaky plné kaštanů z lesa.

„Pro mě by byl samozřejmě moc malý,“ podotkl Iohan blahosklonně. „Strýc Gilbert mi dovolil, abych mu pomáhal s válečnými oři.“ Nebyla to přesně pravda. Mohl čistit postroje, míchat krmení, ale ostatní práci s velkými hřebci zastával vrchní štolba a starší panoši.

Fanfára oznámila příjezd hostů a o chvíli později na nádvoří docválali koně zbrocení potem a v jejich sedlech seržanti, rytíři, panoši a heroldové, z nichž jeden nesl korouhev s dvojocasým lvem na šarlatovém pozadí.

„Šimon z Montfortu se vrátil z Říma,“ prohlásil vědoucně Iohan. „Ráno o tom jeho poslové informovali krále.“

Joanna rozechvěle sledovala muže na velkých, podupávajících koních. Smáli se, plní energie a smělosti. V komnatě fraucimoru slyšela zkazky o tajném sňatku mezi královou sestrou Eleanorou a francouzským rytířem Šimonem z Montfortu. Manželství bylo uzavřeno krátce předtím, než Joanna přišla ke dvoru. Eleanořin první manžel William byl bratr strýce Gilberta. Po jeho náhlé smrti složila lady Eleanora slib cudnosti, který však z lásky k Montfortovi porušila. Ti dva se začali tajně stýkat – avšak ne tak tajně, jak si mysleli. Brzy se objevily klepy, že se z nich stali milenci. Král souhlasil, aby se vzali, a k rychlému a tajnému svatebnímu obřadu došlo v jeho soukromé kapli ve Westminsteru. Jakmile se ale zpráva rozkřikla, byl z toho obrovský skandál.

Eleanora se uchýlila na Kenilworth, aby porodila, a lidé si šuškali, že musela být těhotná už o svatebním dni. Šimon z Montfortu odcestoval do Říma pro papežský dispens, o čemž se začalo klevetit, sotva se za odjíždějící družinou usadil prach. Lidé, hlasitěji než šeptem, probírali jeho nečestné a nemravné chování a šuškali si cosi o přivandrovalcích, kteří se za jakoukoli cenu derou nahoru. Králův bratr Richard a Joannin strýc Gilbert proti tomuto svazku vášnivě protestovali a poukazovali na důsledky, které z toho mohou pro jejich rodiny plynout, a ačkoli se situace nakonec uklidnila, mír byl křehký. Joanna zaslechla, jak strýc Gilbert vztekle jednomu právníkovi říká, že pokud se bude Montfort dovolávat manželčiných práv souvisejících s jejím prvním manželstvím, tak bude velmi zklamaný, jelikož nedostane ani vindru.

Joanna si zavolala Buřtíka k noze, připjala ho na vodítko a usoudila, že nastal čas vrátit se ke královně. Iohan pozoroval sesedající muže. Přestože obdivoval jejich vybavení, napětím byl celý ztuhlý.

Joanna ho vzala za ruku. „Doprovodíš mě zpátky do komnaty?“

Nadřazeně povytáhl obočí, ale dívka přesto vnímala, jak se mu ulevilo. „Nuže dobrá, ale jen proto, že jsi má sestra a potřebuješ ochranu. Nemysli si, že jsem tvůj sluha.“

Joanna měla sto chutí mu odseknout, že podle paní Cecily by všichni muži měli dámám dvorně sloužit, ale nakonec jen naposledy pohladila Ariana a vyšla ze stáje s bratrem po boku a psíkem na vodítku.

V ten okamžik jim vjel do cesty Montfort v krásném, kožešinou lemovaném plášti. Zastavil hnědého hřebce a zeptal se. „Co vy dva tady? Nejste náhodou moc mladí na to, abyste si spolu dávali dostaveníčko?“

Dívka zrudla, psík vycenil zuby a začal pronikavě ňafat, až kůň sklopil uši.

„Doprovázím sestru ke královně,“ prohlásil Iohan chrabře, ačkoli se mu zachvěl hlas.

„Sestru?“ Montfort si ho prohlédl od hlavy k patě. „Připomeň mi, kdo jsi.“

„Iohan de Munchensy, syn Warina de Munchensy ze Swanscombe, pane,“ odvětil hoch a vystrčil bradu.

Montfort malinko zvážněl. „Takže po matce Marshal,“ kývl. „Koňáci vzešlí ze stájí, řekl bych.“ Rozhlédl se po družinících a zasmál se. Pak nasadil koni ostruhy a hnědák poposkočil směrem k Joanně. Vyděšeně uskočila dozadu a popadla hysterického psíka do náruče. Iohan se před ni kurážně postavil. Montfort se usmál a hřebce znovu pobídl. Oř zafrkal a podkovy se opět zaleskly. Dívka zalapala po dechu a Montfort se spokojeně ušklíbl. „Ty jsi mi ale chrabrý malý rytíř, Iohane ze Swanscombe.“ Stáhl hnědáka zpátky. „Utíkejte k chůvám. S usmrkanci a vořechy nebojuji.“ Rázně otočil koně a rozklusal se přes nádvoří k čekajícímu štolbovi.

Joanna zamrkala, odhodlaná neplakat. Iohan si zasunul ruce za opasek. „Neboj se, Montfort tu dlouho nezůstane.“

„Jakpak to víš?“

„Jeho žena čeká co nevidět dítě. Odjede za ní na Kenilworth, hned jak si promluví s králem.“

Dívka se otřásla. Pohasínající šarlatový obzor, zpocené koně a surovou mužskou sílu vnímala jako hrozbu.

„Nebojím se ho,“ prohlásil Iohan.

Nevěřila mu. Sama měla hrozný strach a bratr nebyl statečnější než ona.

*

Toho večera se dvořané shromáždili v rytířském sále, aby se potěšili hudbou, konverzací a hrou v šachy a vrhcáby. Teď, když Šimon z Montfortu získal papežovo požehnání, byl u králova stolu vítaný. Jindřich se s novým švagrem smířil a královna přetékala laskavostí, jelikož Šimonova žena měla každým dnem přivést na svět prvního potomka a ona sama doufala ve vlastní plodnost.

Zatímco se král bavil s umělci a řemeslníky, kteří zhotovovali v královnině ložnici nové nástěnné malby, Montfort stál u krbu v hloučku rytířů a dvořanů a na široké střence jídelního nože si opékal kaštany. Družně se bavili, a jak vína ve džbáncích ubývalo, smích a šprýmy se stupňovaly.

Žár od plamenů rozpálil Joanně tváře, až byla téměř stejně rudolící jako smějící se muži. Jejich síla a živočišnost ji zastrašovaly i přitahovaly. Rozhlédla se kolem, aby našla nějakou jistotu, avšak Cecily si diskrétně odskočila na prevét a lady Giffardová a madam Biset hrály šachy na druhé straně sálu.

Montfort zachytil její pohled a zadíval se na ni. „Pojď sem, dítě,“ kývl.

Joanně se sevřel žaludek, nicméně zdvořilost ji přinutila poslechnout, i když si připadala jako kuře okouzlené liškou.

„Má malá slečna ze Swanscombe,“ prohlásil s vlčím úsměvem. „Předtím ses mi nepředstavila. Uděláš to teď?“

Joanna polkla. Anonymita jí poskytovala jistou ochranu. Nechtěla o ni přijít. „Jsem Joanna, pane.“

„Nuže, Joanno ze Swanscombe, dala by sis pečený kaštan?“

Zadívala se na laskominu na střence nože a pak stočila oči k těm jeho. Byly chladné jako ocel.

Mrkl na ni a sklonil se k začernalým plodům v mělké misce nad ohněm. „Tady, vezmi si tenhle. Už vychladl.“ Sáhl po kaštanu. Prsty měl silné a mozolnaté od otěží a zbraní.

Joanna stála jako přikovaná, pěsti zaťaté podél těla. Muži kolem Montforta ji sledovali a šklebili se.

„Jen si ho vezmi,“ naléhal. „Slibuji, že se nespálíš.“

Proti své vůli natáhla ruku, avšak oči upírala k zemi. Kaštan byl stále horký, ale ne tak, aby jí ublížil. Zvedla ho k ústům a zakousla se do spálené slupky. Vzápětí ale všechno vyplivla, hodila zbytek do ohně a utekla, oči plné slz. Po jazyku se jí rozlévala kyselá pachuť a do zad se jí zadíral jejich smích. Byla tak rozčilená, že si paní Cecily všimla, až když do ní vrazila.

„Ale no tak, dítě.“ Cecily ji popadla za ramena a zastavila. „Copak? Tohle přece není moje rozumná, klidná Joanna. Co se stalo?“

Dívka polkla a rukávem si zakryla oči.

Cecily ji jemně, ale neoblomně stáhla paži z obličeje. „Co se stalo?“ opakovala a zadívala se na ni.

„Ti muži…,“ zajíkla se Joanna. „Opékají kaštany a… a lord Montfort mi jeden dal.“ Takhle nahlas to znělo jako malichernost, ovšem ponížení, které cítila, bylo obrovské.

Cecily stiskla rty, popadla dívku pevně za ruku a spolu s ní se rázně vydala zpátky do sálu přímo ke smějícím se mužům, které nebojácně oslovila jako nezvedenou omladinu. „To nemáte na práci nic lepšího než ubližovat dítěti?“ tvrdě se na Montforta zadívala.

S úsměvem se uklonil. „Madam, jen jsem tomu děvčeti nabídl opečený kaštan, ani nebyl horký. Není to moje vina.“

„Jako vždy, mylorde,“ odsekla Cecily tónem, jaký u ní Joanna nikdy neslyšela. Znělo to jako prásknutí bičem.

Montfort povytáhl obočí. „Budu od vás pozdravovat svoji choť, lady Sandfordová.“

„Jak si přejete.“ Cecily stiskla rty. „Vyřiďte jí, že se za ni neustále modlím.“

Odešla ze síně, jednou paží ochranitelsky objímala Joannu kolem ramen. „Když se muži sdruží k truňku, stane se z nich rozdivočelá smečka,“ znechuceně se ušklíbla. „Král takový samozřejmě není, ale ostatní jsou hrubiáni. Dávej si na ně pozor.“

Jakmile došly do komnaty, odvedla Joannu ke kamennému lavoru, do něhož z opodál stojícího džbánu nalila čistou studenou vodu. „A teď tě umyjeme,“ prohlásila a začala z dívčiny tváře a rukou starostlivě otírat šmouhy. „Z tohohle si vezmi ponaučení, dítě. Nikdy nedovol mužům, aby ti poroučeli, jelikož za to nestojí – ani jeden. Jsou bezcenní, to si pamatuj.“

Joanna skousla ret, protože si nedokázala představit, že by něco takového udělala. Paní Cecily se dokázala beze strachu postavit komukoli. Joanna toužila být jako ona, ale jak má vzdorovat dospělým mužům? Připadali jí jako vlci a ona byla jen malá laň.

„Pojď se mnou,“ vyzvala ji Cecily. „Pomodlíme se.“

Vzala dívku za ruku a odvedla ji do královniny soukromé kaple. Před oltářem zlatavě plály voskovice a červená skleněná lampa ozařovala úchvatnou sošku Panny Marie s Ježíškem na klíně. Když poklekly, Cecily stiskla dívčinu ruku. „Uklidni se,“ pravila. „Rozjímej a požádej svatou Matku boží o vedení. Vyslyší tě a pomůže ti jako žena ženě.“

Joanna sepjala ruce a zavřela oči.

Cecily odepjala růženec od opasku, uchopila ho mezi prsty a hladké dřevěné korálky začaly pravidelně cvakat jeden o druhý.

Joanna se pomalu uklidnila a dech se jí zmírnil. Ponížení a panika ustupovaly. Cecilyina podpora a výuka za posledních několik měsíců zvýšila její houževnatost, přesto jí událost dnešního večera jasně ukázala, jak je bezmocná. Malé zranitelné děvče, které se snadno stane terčem posměchu. Otevřela oči a modlila se k Panně o moudrost a sílu, aby dokázala stejně jako Cecily čelit každodenním strastem s grácií.

Cecily konečně zvedla hlavu. „Nedovol, aby tě podobné malichernosti ničily,“ prohlásila rázně. „Nechť tě místo toho posílí. Časem dospěješ nejen tělem, ale i duší, a takové věci budeš považovat za hlouposti. Nezapomínej, ale netrap se tím. Se starostmi se svěřuj Bohu. To On ti dá mravní sílu.“

„Ano, paní Cecily,“ hlesla Joanna a s novým odhodláním zvedla hlavu.

„Takhle je to lepší,“ usmála se Cecily a pohladila dívku po ruce. „Tak pojď, dáme si něco sladkého na zub a Eunice nám zahraje na harfu.“

Joanna kývla, rozhodnutá nechat nepříjemný zážitek za sebou a jít dál.

 III 

Královský palác ve Woodstocku, listopad 1238

Jednoho šedavého rána pozdního listopadu bylo královně už třetí den za sebou nevolno a královský lékař oznámil to, co všichni předpokládali – Alienor je těhotná.

Nadšený Jindřich navštívil mladou choť a zahrnul ji dárky a něžnou pozorností. Královna, unavená, avšak hrdá, delikátně popíjela zázvorový lektvar, který jí připravila porodní bába lady Giffardová, a užívala si manželova uznání.

Joanna se dívala, jak se královští manželé dotýkají, jak se těší ze vzájemné blízkosti, a byla šťastná. Cítila se v bezpečí – bezpečná v samém srdci rodiny. Kromě toho právě dorazil posel se zprávou, že Jindřichova sestra, lady Eleanor z Montfortu, porodila na Kenilworthu zdravého chlapce. Dítě dostalo jméno Jindřich na počest královského strýce a rozradostnění rodiče požádali krále, aby se stal synovým kmotrem.

Alienor vzala Jindřicha za ruku. „Bylo by to od vás šlechetné, kdybyste nabídku přijal,“ pravila váhavě. „A pomohlo by to vylepšit naše vztahy.“ Druhou dlaň si položila na břicho a plaše se na Jindřicha usmála.

„Máte pravdu, má drahá, měli bychom se usmířit,“ souhlasil Jindřich. „Pojedu na Kenilworth a navštívím sestru a nového jmenovce.“ Zvedl její ruku ke rtům. „Tak mladá a tak moudrá!“

Alienor upejpavě znachověla, avšak pohled, z poloviny skrytý řasami, byl vědoucí a strategický.

Joanna slyšela, že Eleanor z Montfortu a královna bývaly přítelkyně, než skandální manželství se Šimonem z Montfortu rozdělilo dvůr. Joanna často vídala posly mířící do Kenilworthu s dopisy a dárečky pro královu sestru, jelikož královna zastávala delikátní roli mírotvůrkyně a snažila se zacelit rodinné spory.

Jindřich se rozzářil. „Přinesu jim dobrou zprávu, že ačkoli teď mám nového synovce, v létě jim představím dědice trůnu.“ Zeširoka se usmál na choť. „Čím je mám obdarovat, co myslíte? Tepaným stříbrným pohárem?“ Odmlčel se a tiše dumal, jaké dary nachystat. Byl šťastný jako ostatně pokaždé, když došlo na oslavy a dary.

Joanna sdílela všeobecnou radost, avšak soukromě doufala, že si Šimon z Montfortu bude udržovat od rodiny odstup, i když se vzájemné vztahy urovnají.

*

O tři měsíce později, v únoru, dvůr slavil ve Winchesteru Hromnice na památku Očišťování Panny Marie po Ježíšově narození. Královna, oslnivá v modrém hedvábí, hrdě nesla zakulacující se bříško, a když se zapálenou svící kráčela lodí katedrály k oltáři, strhla na sebe pozornost všech přítomných. Joanna milovala vůni kadidla, obřad i posvátnou atmosféru. Stala se součástí prastarého rituálu věnovaného ženám. Při zpěvu chóru jí naskákala husí kůže.

Po mši král Jindřich oficiálně udělil Šimonovi z Montfortu titul hraběte z Leicesteru. Joanna, bezpečná uprostřed davu, žasla nad probíhající událostí, nad oficialitami, krásnými oděvy a barvami. Obdivovala nádherný, drahokamy posázený opasek, který král připjal Šimonovi kolem pasu, vévodskou korunku s křížovými zlatými růžemi, nově nasazenou na Montfortovu tmavou, zvlněnou kštici, která jeho impozantní výšce a rozložitosti dodala královskou patinu.

Šimon z Montfortu se vrátil ke dvoru krátce po Vánocích, avšak Joanna se mu zdařile vyhýbala. Naučila se chovat nenápadně. Když navštívil královnu, vymluvila se, aby mohla odejít, nebo mlčky vykonávala své povinnosti mezi fraucimorem a dávala si pozor, aby se znovu nedostala do pozice kořisti.

Jakmile skončila oslava, královna opustila rytířský sál, avšak její soukromá komnata dál připomínala bzučící úl. Montfortova investitura přivedla ke dvoru množství baronů a jejich rodinných příslušníků, a urozené dámy čekaly v řadě, aby mohly Alienor vzdát hold. Joanna pobíhala mezi nimi, roznášela nápoje a laskominy a odnášela špinavé nádobí.

Joanna zahlédla královu sestru Eleanor, čerstvou hraběnku z Leicesteru, jen letmo v katedrále, ale teď se dostala do její těsné blízkosti. Byla opravdu velmi krásná. Měla delikátní, téměř ostré rysy a modré oči zářivé jako sklo. Lemy hedvábných šatů zdobila výšivka s motivy dvouocasých lvíčků a kolem pasu se jí třpytil ozdobný pás věnovaný králem. Joanna z rozhovorů dvorních dam a Cecilyiny obezřetné informace věděla, že Cecily bývala kdysi Eleanořinou učitelkou a několik let mezi jejími sňatky i společnicí.

Jakmile se hraběnka přivítala s Alienor, objala Cecily a předala jí vyřezávanou krabičku obsahující zlatý křížek s modrými a zelenými smalty.

Cecily se zlehka dotkla dárku a zamlžily se jí oči. „Mylady, tak krásnou věc snad ani nepotřebuji,“ hlesla.

„Dala bych vám takových tucet.“ Novopečená hraběnka si pohrála se snubním prstenem, a když postřehla, že Cecily gesto neušlo, polil ji ruměnec.

„Děkuji vám z celého srdce, ale prostá modlitba by stačila. Daří se vám dobře? A co ten maličký?“

„Jistě. Všechno je v pořádku a náš syn prospívá,“ křehce se usmála.

„To ráda slyším a doufám, že ho spatřím. Vždy jsem na vás v modlitbách myslela, má drahá, však to víte.“

Joanna čekala, aby Cecily předala pohár převařené čisté vody,a podařilo se jí uklonit, aniž by něco rozlila.

„Tohle je Joanna de Munchensy ze Swanscombe,“ představila ji Cecily hraběnce. „Zatím ji neznáte, protože je mezi námi méně než rok.“

Hraběnka upřela pronikavý modrý pohled na dívku a chladně si ji prohlížela. „Ne, neznám, ale znala jsem její matku a samozřejmě i příbuzné. Máš štěstí, že jsi získala tohle postavení, tohle vzdělání,“ dodala teď už přímo k Joanně.

„Ano, madam.“ Rozpačitá Joanna sklopila oči. Věděla, že ji hraběnka hodnotí, a uvědomila si, že nechce, aby na ní našla nějakou vadu. Neušlo jí, jakým tónem pronesla slovo „příbuzné“.

Hraběnka odešla, aby si promluvila s jinou dámou, a Joanna předala pohár Cecily, jež se na ni povzbudivě usmála. „Hraběnka má pravdu. Máš štěstí, ale já také. Zřídkakdy se ke mně dostane do učení tak šikovná žačka.“

Když se Cecily zadívala na elegantní postavu Eleanory z Montfortu, zachmuřila se a posmutněla. Joanna byla zmatená. Nechápala, proč se k ní hraběnka tak chladně chová, ale rozhodla se, že se jí bude vyhýbat stejně jako jejímu manželovi.

*

„Strýc Gilbert říká, že Montfortům jde jen o peníze a půdu,“ vysvětloval Iohan sestře druhý den, když měli oba chvíli volna v rytířském sále. „Prý to je důvod, proč nás hrabě z Leicesteru a jeho žena nemají rádi.“

Stáli bok po boku a dívali se na nedávno dokončenou nástěnnou malbu Vrtkavé Štěstěny, kterou si objednal Jindřich. Bylo na ní vyobrazeno Kolo štěstí, na jehož vrcholu stál trůn s panovníkem. Stačilo však jediné otočení, král ze svého piedestalu spadl a vystřídal ho ambiciózní protivník. Joanna zírala na zlatou korunu kutálející se z vladařovy hlavy k nohám otrhaného muže stojícího na samém okraji. Štěstěna, oděná jako královna, zatočila madlem a nuzák po koruně sáhl.

„Ale my žádné peníze nemáme,“ namítla.

„Montfortova žena byla kdysi provdaná za našeho strýce Williama.“

„Ano, to vím.“

Iohan si odfrkl a začal vysvětlovat: „Po jeho smrti zdědila jako vdova třetinu jeho majetku, ale nebylo to nic moc. Nikdo nečekal, že strýc zemře, aniž stačí zplodit syna, ale stalo se. Většinu majetku získal náš strýc Richard a souhlasil, že jí bude vyplácet každoroční rentu, aby jí nemusel vydat pozemky. Jenže Richard je už také na pravdě boží a dědicem se stal strýc Gilbert. Montfort tvrdí, že dohoda lady Eleanoru znevýhodňuje, že když s ní souhlasila, byla zničená žalem a nedokázala rozumně uvažovat. Chce víc, ale strýc Gilbert včera prohlásil, že spíš zamrzne peklo, než aby mu vyhověl.“ Ušklíbl se. „Je jedno, že jsi hraběti a hraběnce z Leicesteru nic neprovedla. Stačí, že tvoji příbuzní jsou Marshalové. Všechny nás nenávidí.“

„Ale to není fér!“

Bratr pokrčil rameny. „Není, ale tak to zkrátka je. Oni na oplátku říkají, že to není fér vůči nim a že by jim strýc Gilbert měl vyplatit víc. Montfort je až po uši v dluzích. Musel dát papeži obrovskou částku, aby souhlasil s manželstvím. Dokonce si půjčil peníze od královnina strýce.“

„Jak to všechno víš?“ žasla Joanna.

Nonšalantně pohodil hlavou. „Když nalévám víno, ledacos zaslechnu.“ Pohlédl na ni úkosem. „Vsadím se, že ty děláš totéž, když vysedáváš u královny.“

Joanna mlčela a nepřestávala studovat Vrtkavou Štěstěnu – krále a padlého krále.

„Nemám pravdu?“ nenechal se odradit bratr. „Copak ses dozvěděla od královny?“

„Cecily říká, že takové informace jsou jako zlaťáky vhozené do studny,“ ozvala se Joanna rázně, „a že člověk, který něco zaslechne, by se měl postarat, aby tyhle mince zůstaly navěky na dně a nevytahoval je ven.“ Tvrdě se na bratra podívala. „Nepovím ti, co královna říká. Nebylo by to správné. Kdybych to udělala, cožpak by mi někdo mohl věřit?“

Iohan zrudl a zaťal pěsti. „Nuže, já ti věřím, a to, co jsem ti řekl, je pro dobro naší rodiny. Nic víc se ale ode mě nedozvíš.“ Odmašíroval pryč.

Joanna si povzdechla. Nechtěla přijít o bratrovu podporu, ale nehodlala mu dovolit, aby podkopával její čest.

Vrátila se k dámám, vzala si šití a tiše si odsedla do kouta, aby náhodou nezaslechla něco, co by musela hodit do studny a uchovat jako tajemství.

Cecily se k ní připojila a starostlivě na ni pohlédla. „Co se děje, dítě?“

Joanna mlčky udělala několik malých, úhledných stehů. Váhala se svěřit. Uvědomovala si jak pouto mezi učitelkou a hraběnkou, tak i Eleanořino vysoké postavení a vliv. Na druhou stranu věřila, že i Cecily má své studny a umí mlčet. „Bratr se mě vyptával na věci, které jsem zaslechla v královnině komnatě,“ svěřila se nakonec. „Odmítla jsem mu cokoli sdělit, protože bych tím narušila důvěru.“

Cecily zjihla. „Na svůj věk máš chytrou hlavičku. Tohle se ti stane ještě mnohokrát. Lidé budou zvědaví, ale ty musíš odolat. To ti dodá na ceně. Nikdy se tím nezostudíš.“

Joanna uhladila látku, na které pracovala. „Bratr mi také něco řekl – něco, co zaslechl.“

„V tom případě doufám, že budeš příště opatrnější. Jsem moc ráda, že jsi měla dost síly a rozumu a nenechala ses strhnout ke klepům. Takových klevetivých jazýčků máme u dvora ažaž.“

Joanna přešla do šepotu. „Povídal, že důvod, proč mě hraběnka Eleanora nemá ráda, je ten, že patřím k rodině Marshalů.“

„Ale kuš, dítě!“ prohlásila Cecily ostře. „Není pravda, že tě hraběnka nemá ráda. Vždyť tě vůbec nezná. Neposlouchej, co říkají ostatní. Vždy věř vlastnímu úsudku.“

Joanna polkla. Problém tkvěl v tom, že to byl právě její vlastní úsudek, který ji před Eleanorou z Montfortu varoval, a Iohan jí jen vysvětlil proč.

„Hraběnka je z návratu ke dvoru rozrušená,“ vysvětlovala Cecily rázně. „Musí si zvyknout, a to i na tebe. Však uvidíš. Možná má nějaké spory s tvým strýcem Gilbertem, ale to jsou právní záležitosti, které jdou mimo tebe a nemají s tebou nic společného. Doufám, že mi rozumíš.“

„Ano, madam,“ kývla dívka poslušně, ačkoli poprvé v životě si nebyla jistá, jestli Cecily věří.

„A pamatuj, že na tebe budu dávat pozor,“ ujistila ji učitelka. „A teď běž s tím šitím k okennímu sedátku. Nemůžeš pracovat v takové tmě, a ani bys něco takového neměla dobrovolně vyhledávat. Vždy jdi za světlem.“

*

Za pár dní se Iohan přestal zlobit a napjatá atmosféra mezi bratrem a sestrou postupně povolila, ačkoli Iohan dal sestře jasně najevo, že se s ní nebude o ničem důležitém bavit. Mezitím v královnině komnatě si hraběnka z Leicesteru často volala Joannu k sobě a dávala jí rozličné úkoly. Chovala se přitom autoritativně a rázně, aby dívka beze vší pochybnosti věděla, kde je její místo. Cecily si toho všimla, ale nahlas nic neřekla, jen, pokud to šlo, nenápadně držela žačku od hraběnky stranou. Buřtík tak ke své velké spokojenosti chodil na procházky dvakrát tolik než obvykle.

Když už Joanna musela prodlévat v Eleanořině blízkosti, byla nenápadná a poslušná, což, jak se zdálo, hraběnku uklidnilo. Když za tři týdny později odcestovala na černém španělském koni, obtěžkána dary od krále a královny, zpátky za synem na Kenilworth, Joanna si s úlevou oddechla. Šimon z Montfortu však zůstal po králově boku a svým charismatem a temperamentem ovládl dvůr. Jemu se dalo snáze vyhnout než jeho ženě a Joanna si dávala pozor, aby mu nezkřížila cestu. A protože byla obezřetná, život se vrátil k pohodlnější rutině.

Jedním z jejích pravidelných úkolů byla masáž královniných nohou. „Ze všech dvorních dam máš nejjemnější dotek,“ pochválila ji Alienor a opřela se do polštářů. „Připomínáš mi moji mladší sestru Sanchu. Moc mi tady chybí. I vlasy máte podobné, stejný kaštanový odstín, stejně husté a jemné.“

Rozpačitá Joanna se raději soustředila na masáž. Občas se na sebe podívala do královnina slonovinového zrcadla, ale hezké ženy mívají zlaté vlasy a modré oči jako teta Isabela nebo hraběnka z Leicesteru, zatímco ona měla hnědé oči i vlasy a k tomu všemu pihy.

Královna se usmála. „Až vyrosteš a vdáš se, stále budeš moje oblíbenkyně a nechám si tě u dvora. Najdeme ti s králem pěkného a bohatého manžela. Nebude to báječné?“

Královnina slova zněla jako nějaký příběh, které si dámy čítávaly nahlas ve chvílích volna, avšak Joanna byla skeptická. Ať už Cecily říkala cokoli, o jejím životě zatím vždy rozhodovali druzí. Co když tím „bohatým manželem“ bude někdo jako Šimon z Montfortu nebo jiný arogantní dvořan? Pozře ji zaživa. Kdyby byl jako král, nebylo by to zase tak strašné. Nemohla si nevšimnout, jak je Jindřich štědrý, laskavý a ohleduplný. Takoví muži jsou ale vzácní, a když dojde na dojednávání sňatku, hrají hlavní roli úplně jiné věci.

„Ano, madam,“ kývla poslušně. „Děkuji vám.“ Odpověděla, jak měla, avšak beze stopy nadšení.

„Pořád jsi ale velmi mladá,“ zamumlala Alienor a otevřela jedno oko. „Až přijde čas, budeš připravená, slibuji.“

 IV 

Westminsterský palác, Londýn, červen 1239

V předpokoji královniny ložnice Joanna skládala plátěné plenky a zavinovačky, aby bylo pro miminko vše přichystáno. Zatímco všichni čekali, lady Sybil Giffardová jí ten úkol zadala, aby ji nějak zaměstnala. Královna od úsvitu rodila a teď se západní obloha třpytila hvězdami jako stříbrné špendlíky. S příchodem soumraku Joanna zapálila svíce a ty teď zářily ve všech svícnech.

Joanna se při skládání modlila. Její vlastní matka zemřela při porodu mrtvého syna a ona se strachovala o královnino bezpečí, ačkoli věděla, že lady Sybil je vysoce uznávaná a zkušená porodní bába. Král se modlil v soukromé kapli a každou chvíli vysílal sluhy, aby zjišťovali, co se děje. Lady Sybil trpělivě odpovídala, přestože ji neustálé dotazy dráždily. Všechno je v pořádku. Porod probíhá, jak má. Jen nechte ženy v klidu odvádět posvátnou práci.

Když Joanna zaslechla z ložnice dlouhé, bolestné zasténání, přestala skládat a srdce se jí prudce rozbušilo. Vzápětí se k ní doneslo další zakvílení a klidný hlas lady Sybil, který povzbuzoval a naléhal zároveň. A pak zničehonic se rozlehl další zvuk – pronikavý pláč dítěte, jenž zvěstoval příchod nové duše na tento svět. Dvorní dámy čekající v předpokoji s Joannou si vyměnily pohledy, pokřižovaly se a upřely zraky na dveře.

Pláč zesílil. Willelma otevřela, tvář rozzářenou radostí a úlevou. „Královna bezpečně porodila pěkného syna!“ Navzdory chybějícím zubům měla krásný, široký úsměv. „Zpravte o tom krále, nechť se raduje s námi. Chvalme Boha, narodil se zdravý princ!“

Během chvíle vtrhl do komnaty Jindřich, obličej zarudlý rozčilením. Ženy se mu uklonily, avšak král je okamžitě vyvedl z rovnováhy, protože se hrnul k ložnici, která byla v tuto chvíli mužům zapovězená, i když se jednalo o panovníka, jemuž se právě narodil prvorozený syn. „Mé dámy,“ rozjařeně je oslovil, než vpadl do svatyně rodičky a zavřel za sebou dveře.

Dámy začaly okamžitě štěbetat jedna přes druhou, plné rozrušení a malinko ohromené z Jindřichova nevhodného chování. Roberga nalila víno a připily na nového prince a jeho rodiče. Joanna by se nejraději roztančila a dalo jí hodně úsilí zachovat dekorum a udržet nohy v klidu. Napila se vína z kolujícího poháru a nadšeně přemýšlela, jestli toho malého človíčka brzy uvidí.

Z věže opatství se rozezněly zvony a do temné noci zvěstovaly narození královského dědice. Jejich triumfující hlas pronikal dívce až do morku kostí a dotýkal se přímo její duše.

Po nějakém čase král otevřel dveře a po tvářích mu stékaly slzy. „Mám syna! Chvalme Boha, mám syna! Dámy, děkuji vám za péči a oddanost královně. Nezapomenu na to. Všechny vás obdaruji!“ Zadíval se k otevřeným okenicím. „Slyšíte zvony?“ S blaženým výrazem se zaposlouchal a usmál se na hlouček žen. „Na tento okamžik nikdy nezapomenu,“ hlesl a odešel z místnosti, otíraje si přitom slzy.

Joanna se vydala k oknu a vyhlédla ven. Teplou červnovou noc zaplnil jásot. Všude plály pochodně, jak obyvatelé opatství oslavovali příchod budoucího krále, jenž vstoupil do jejich životů uprostřed léta. Pojmenovali ho Eduard po dávném anglickém králi, světci a božím muži. Zbožném mírotvůrci. Jindřich chtěl tuto vazbu obnovit jako zlatý řetěz, jenž by prostřednictvím syna s prastarým anglickým královským jménem spojil minulost se současností.

Joanna naslouchala ovacím, zvonům a pláči miminka a oči se jí zalily slzami radosti.

*

Následující ráno se Joanna zúčastnila spolu s ostatními dvorními dámami mše, a teprve potom posnídala chléb a sýr. Kostelní zvony stále bily, palác hučel jako včelí úl a poslové mířili do všech koutů světa se zprávami o narození prince Eduarda. V komnatě fraucimoru se nemluvilo o ničem jiném.

Joanna si vzala šití k okennímu výklenku a čas od času odložila práci a dívala se na třpytivou řeku při úpatí hradu a blankytně modrou oblohu. Mezi přístavišti pluly obchodní veslice s nejrůznějším nákladem a na druhém břehu se napájelo stádo červeného skotu.

Dveře královniny ložnice se otevřely a na prahu stála lady Sybil s uzlíčkem. Joanna okamžitě pocítila příval vřelosti. S nevlastním bratrem na Swanscombe se nikdy do styku nedostala, macecha nemluvně žárlivě střežila, avšak tohle miminko by dokázala milovat z celého srdce.

Sybil usedla do sluncem zalitého výklenku a dámy se shlukly kolem, aby se na následníka poprvé podívaly. Vzdychaly u toho, nadšeně šveholily a Joanna se po špičkách přiblížila k nim. Chlapeček byl od hlavy k patě zabalený do zavinovačky a měkoučké, krémové deky. Dívka tak viděla jen malý obličejík se zavřenými víčky a zlatavě rusými řasami. Ještě včera se schovával v královnině lůně a teď byl tady, v celé své kráse, až na tvářičku zabalený jako kukla. „Boží zázrak!“ zašeptala.

„Vskutku,“ usmála se na ni Sybil. „Můžeš ho pohladit po hlavičce. Na to nikdy do smrti nezapomeneš.“

Joanna obezřetně a zlehka přejela miminku konečkem prstu po čele v místech, kde se jemňoučká kůže potkávala s lemem jeho čapky. Svraštil tvář a zazíval. „Je nádherný,“ hlesla. Srdce ji naplnila planoucí, ochranitelská touha a během okamžiku se nezvratně, hluboce zamilovala.

*

Během několika týdnů se královna zotavila z porodu a přivykla nové roli matky. Malý Eduard se zakulatil a výborně prospíval. Joanna teď dostávala pravidelně za úkol skládat plínky a byla na to náležitě hrdá. Bedlivě sledovala, jak ho Sybil nebo kojná Alice přebalují a utírají mu zadeček růžovou vodou, a moc ráda se dívala, jak malý princ pije z Alicina prsu. Celá péče o miminko v ní vyvolávala pocit, že i o ni se někdo stará.

Do Westminsteru proudily dary následníkovi – látky a drahé kameny, stříbrné poháry a tácy, ozdobné relikviáře, slonovinová chřestítka, krabice koření, číše a rohy na pití. Dary přebíral Jindřich a zkušeným okem odhadoval kvalitu. Pokud se mu nějaký předmět nezdál dost dobrý, vrátil ho jako bezcenný a požadoval lepší. Když poslal jednomu kožešníkovi zpátky darovaný plášť, protože hermelín neodpovídal jeho vysokým nárokům, Joanna zaslechla poznámku jistého dvorského úředníka, že Richard Lví srdce kdysi prohlásil, že by prodal Londýn, jen kdyby nalezl kupce, kdežto Jindřich, jak se zdá, prodává syna za co nejvyšší částku. Myšlenka, že by král byl tak nevděčný, dokonce bláhový, Joannu zneklidnila. Pak si ale řekla, že za tím vším nebude nic jiného, než že je na svého syna hrdý a chce ho obklopit jen tím nejlepším. Ostatně byl král a ona mu byla věrně oddána. Kritika jí nepříslušela.

*

Léto vrcholilo a královna se zotavovala ve svých komnatách. Řeka se ve slunci třpytila, doky a přístěnky podél břehů nepříjemně páchly. Nahoře ve Westminsteru však zahrady poskytovaly stín a květiny omamně voněly. Joanna brávala Buřtíka každý den na procházku kolem paláce a brzy znala veškerá zákoutí.

Do královniných komnat nepřetržitě proudili návštěvníci, zejména obchodníci s módním zbožím a švadleny, jelikož se Alienor připravovala k obřadu konce šestinedělí, na kterém měla poděkovat za bezpečný porod zdravého dítěte a oslavit návrat ke dvoru. Kromě toho měla přivítat krále znovu ve svém loži.

Dvorní krejčí jí ušili nádhernou róbu ze vzorovaného zlatého hedvábí a k tomu se hodící plášť lemovaný hermelínem. Král jí věnoval umně tepanou korunu posázenou safíry. Rovněž dvorní dámy dostaly k této příležitosti nové šaty. Ty Joanniny byly z modrého hedvábí, na okrajích se zlatými vsadkami z odstřižků královniných rób. Milovala je. Ještě nikdy neměla na sobě nic tak pěkného a cítila se v nich důležitá a ceněná.

V předvečer obřadu Jindřich uspořádal ve své milované velké komnatě s nástěnnými malbami dvorské setkání. Královna byla stále vyloučena ze společnosti, ale Jindřich s sebou vzal Eduarda v kolébce, aby ho představil baronům. Na miminko dohlíželi kojná Alice a manžel lady Sybil Hugh Giffard.

Po nějakém čase Alienor zneklidněla, že je Eduard mezi tolika lidmi, a vyslala Sybil, aby ho přinesla zpátky. Lady Sybil se uklonila a kývla na Joannu, aby ji doprovodila.

„Jednoho dne budeš vychovávat a vést mladé dámy ty,“ poznamenala, zatímco kráčely, a významně se na dívku zadívala. „Paní Cecily má o tobě vysoké mínění a já s ní souhlasím.“

Joanna obezřetně sledovala lidi procházející se po štěrkových cestičkách. Atmosféra byla družná, malinko nevázaná, zvýšené hlasy a přehnaná gesta prozrazovaly míru požitého vína. Součástí její výchovy bylo i důstojné chování za každé situace. Doufala, že v těchto ohledech nezklame.

Do královy komnaty s malbami vstoupily dveřmi, nad kterými stálo černým písmem ke ne dune, ke ne tine, ne prent ke desire – ten, kdo nedává, nebere, když bude chtít. Kdykoli Joanna kráčela pod těmito slovy, mívala pocit jakési osudovosti a úžasu. Tuhle místnost milovala a věděla, že je královou pýchou a radostí.

Stěny byly vymalovány motivem zelených závěsů, zajištěných zlatými kroužky, a dílo bylo tak umně zhotovené, že nebylo snadné rozpoznat, zda se jedná o zeď či o skutečnou látku. Na vzdálené straně, strážená vyobrazením ozbrojenců krále Šalamouna, stála králova postel, která měla totožné závěsy s malbami, vlněné, těžké a hustě tkané, a sloupky zářily zlacenými hvězdami. Okno ve tvaru čtyřlistu po jedné straně postele vedlo do Jindřichovy soukromé kaple.

Mezi shromážděnými dvořany se proplétali panoši a pážata, dolévali víno a nabízeli zákusky. Změť hlasů se rozléhala ze všech stran. Muži tvrdí, že klevety roznášejí především ženy, avšak tento dav složený zejména z mužů poukazoval na pravý opak. A nejhlasitější byl Šimon z Montfortu, jenž vládl jazykem stejně obratně jako kopím v boji. Muži podléhali jeho charismatu jako můry slétající se k plamenům svící. Joanna okamžitě pocítila jeho silnou energii, ale na rozdíl od ostatních se držela dál.

Jindřich se mračil na hlouček obklopující jeho švagra. Když se před ním Sybil a Joanna uklonily, sekl po nich pohledem.

„Sire, královna si žádá lorda Eduarda,“ ozvala se Sybil. „Mohu ho odnést?“

„Ještě ne,“ prohlásil Jindřich nedůtklivě. „Až usoudím, zavolám vás.“

Joanna ještě nikdy předtím neviděla krále v takovém rozpoložení. Soudě podle zarudlých tváří, určitě nebyl střízlivý.

Sybil se však nenechala odbýt a s tichou důstojností namítla: „Sire, královna se uklidní, až bude mít lorda Eduarda u sebe. Já se jen starám o její blaho a o blaho vašeho dědice.“

Jindřich stiskl rty a nepřestával se mračit, avšak její poznámka ťala do černého. „Nuže dobrá,“ trpitelsky si povzdechl. Rozhlédl se po místnosti, dokud nenašel svou sestru. „Eleanoro,“ zvýšil hlas. „Váš synovec jde spát. Možná by se s ním jeho oblíbená teta mohla rozloučit, než ho odnesou!“

Hraběnka, jež stála vedle manžela, opustila skupinku a vydala se k Jindřichovi. Hedvábné šaty se jí při chůzi třpytily. „Pokud jsem jeho oblíbená teta,“ pravila a naklonila se nad kolébku, „pak on je můj nejmilovanější synovec.“

„To rád slyším, sestro,“ kývl Jindřich a malinko se uvolnil. „Jednoho dne se z něj stane velký král.“

Chlapec, jako by souhlasil s otcem, vesele vypískl. Dvořané, kteří následovali hraběnku, se shromáždili kolem kolébky a obdivovali nemluvně. Šimon z Montfortu se přiloudal blíž, a když pozoroval svoji choť sklánějící se nad kolébkou, Joanna si všimla, jak se zamračil.

„Eleanoro, měli bychom také jít,“ odkašlal si.

Hraběnka se napřímila a vrátila se k němu, jako by ji přitáhl za neviditelné nitky. K Jindřichovi se otočila zády. Šimon ji vzal za ruku, kterou políbil, aby nenechal nikoho na pochybách, komu patří. Joanna zalapala po dechu, ohromená, že Eleanora odešla od Jindřicha, aniž se mu řádně uklonila.

Jindřich se vztekle zamračil. „Znovu mi kradete sestru před nosem, lorde z Leicesteru? A moje svolení k odchodu vás nezajímá?“

Malý Eduard si začal sát pěstičku na znamení hladu. Sybil vycítila blížící se bouři, a tak si vyměnila pohled s kojnou Alicí, která vstala ze stoličky.

Montfort povytáhl obočí. „V tom případě vás prosím o svolení odejít, Sire,“ prohlásil s přehnanou zdvořilostí a dál pevně svíral ruku své choti.

„Zdá se, že je vaším zvykem dělat si, co se vám zlíbí,“ ozval se Jindřich úsečně.

Montfort se uklonil. „V tom případě s vaším souhlasem odejdeme a nebudeme vás už dále rozčilovat.“ Otočil se na podpatku a spolu s Eleanorou a družinou odešel.

Jindřich zvedl chvějící se rukou pohár a upil pár doušků. Dítě se už nespokojilo s pěstí a rozplakalo se do napjatého ticha.

„Pokud nic nenamítáte, Sire, vezmu vašeho syna ke královně,“ ujala se slova Sybil, uctivě, ale neústupně.

„Ano, běžte,“ vyštěkl král. „Koneckonců všichni mě opouštějí.“

Sybil se uklonila a natáhla se do kolébky, aby vzala miminko do náruče. Nehnula přitom ani brvou. Její manžel uchopil kolébku a Joanna s Alicí následovaly pár z vymalované komnaty, hlavy sklopené, ruce sepjaté. Joanna nechápala všechny nuance, avšak napětí mezi králem a Montfortem vnímala a děsilo ji.

V královniných komnatách žádná neřekla ani slůvko. Alice přiložila Eduarda k prsu a Joanna přinesla čisté plínky na přebalení. Královna ve volném šatu seděla na stoličce vedle postele, zatímco jí Willelma pročesávala dlouhé vlasy a konečky namáčela do růžové vody. Na dlouhém stole ležely šaty na zítřejší obřad a výrazná barva hedvábí se leskla ve svitu voskovic.

Joanna právě podávala ručník Alici, jelikož si chlapec říhnul, když do komnaty vtrhnul jako bouře Jindřich. Všichni spěšně poklekli. Královna vstala a ohromeně se na něj zadívala. „Sire, co se stalo?“

„Manžel mé vlastní sestry!“ vyprskl Jindřich. Zatřásl listem pergamenu, který svíral v pěsti. „Ještě nikdy jsem nezažil takovou aroganci a nevděk.“

„Pojďte, mylorde, posaďte se.“ Alienor ho políbila na tvář a odvedla ho k lavici. „Neměl byste se tak rozčilovat. Willelmo, přineste králi víno.“

„Že ne? Váš strýc Thomas píše, že potřebuje peníze na pouť do Svaté země. Montfort mu dluží pět set marek a měl tu drzost mu slíbit, že všechno za něj uhradím já. Mně se o tom však jaksi zmínit zapomněl. Dozvěděl jsem se všechno až teď z tohohle dopisu!“ Zamával jí pergamenem pod nosem. „Po tom všem, co jsem pro něj udělal, hází na mě vlastní dluhy, a ještě mě uráží v mé osobní komnatě v předvečer vašeho obřadu šestinedělí! To nestrpím!“

Willelma se vrátila s vínem a Alienor mu nalila pohár. „Uklidněte se, Sire, zlostí si v ničem nepomůžete,“ chlácholila ho mírně.

„Nenechám ze sebe dělat hlupáka!“ V očích se mu objevily slzy vzteku. „Šimon z Montfortu mě nebude takhle zneužívat. Vloudil se do mé rodiny. Snažil jsem se ho přijmout jako sestřina chotě. Udělil jsem mu všechna možná privilegia, ale on chce ještě víc. Kdybyste ho dnes viděla, jak se naparoval, a ani slovíčko, že má dluhy. Měl by si přečíst slova nad mojí komnatou a řídit se jimi!“

Joanna se stáhla do stínů. Králův hněv ji děsil. Hledala oporu u Cecily, ale ta jen pevně tiskla rty.

„Nedovolte, aby vás takové věci rozrušovaly,“ tišila ho Alienor a políbila ho na tvář. „Měl byste se s tím vypořádat diplomaticky. Doufám, že se kvůli tomu na strýce Thomase nezlobíte.“

Jindřich zavrtěl hlavou a otřel si oči. „Ne. Jeho věc je svatá a peníze opravdu potřebuje. On nic neprovedl.“ Rázně odložil číši a vstal. „Šimon z Montfortu pozná, že se mnou není radno si zahrávat.“ Políbil Alienor ruku. „Je mi u vás dobře, ale neměl bych tu být.“

„Ne, neměl,“ usmála se. „Měl byste jít spát, mylorde. Uvidíme se zítra ráno.“

„Však já vím, kde bych rád spal,“ opáčil Jindřich a Alienor zrudla. „Vím, kde chci složit hlavu.“

Upejpavě zamrkala. „Také až zítra. Na strýčka se ale nezlobíte, viďte?“

„Ne, opravdu ne. Za moje rozladění mohou jiní.“ Zamířil ke kolébce a zadíval se na nasyceného, spícího syna. „Dokonalý človíčku, dám ti celý svět.“ Sklonil se, políbil nemluvně na čelo a odešel.

Alienor si povzdechla. „Myslela jsem, že se shodnou, ale zdá se, že hrabě z Leicesteru znovu překročil hranice – pravděpodobně si oba přihnuli víc, než bylo zdrávo. Zkusím to nějak uhladit, ale každý je úplně jiný. Bude lepší, když je budu držet dál od sebe.“

Domácnost se chystala na lože. Joanna si vzpomněla, co viděla v sále, a zachvěla se. Dvůr byl krásný a elegantní, ale také temný a nebezpečný, jako les se sluncem zalitými údolími a hlubokými mlazinami.

Když klečela u postele a modlila se, Cecily se dotkla jejího ramene. „Důvěřuj Bohu, dítě,“ zašeptala. „Ať už tě trápí cokoli, On ti vždy odpoví.“

„A co když ne?“

„V tom případě jsi málo naslouchala.“ Cecily ji něžně pohladila po vlasech. „Bůh vždy odpoví. Občas ti sice nedá odpověď, po jaké toužíš, ale vždy je tady pro tebe.“

Joannu Cecilyina slova uklidnila. Dokončila modlitby a slíbila Bohu, že se bude víc snažit, aby ho slyšela. Lehla si do postele vedle Mabel a dívala se, jak Roberga uhasíná svíce až na jednu lampičku, světlo v temnotě.

*

Joanna, spolu s ostatními dívkami z královnina fraucimoru pod dohledem Cecily, stála vedle oltáře v kostele opatství a držela vysokou svíci, zatím nerozsvícenou. Zlatavé ranní světlo pronikalo do lodě katedrály a ozařovalo drapérie a dekorace, které král nařídil na počest královny připravit. Joanna si připadala dospěle. Lemy jejích nových šatů se třpytily ve slunečních paprscích a Mabel jí zapletla vlasy do složitého účesu, který zakryla průsvitným závojem připevněným drobnými zlatými jehlicemi.

Král Jindřich čekal u oltáře, až královna vstoupí. Vypadal napjatě a unaveně. Joannu napadlo, jestli ho nebolí hlava. Po jeho boku stál králův mladší bratr Richard, vévoda z Cornwallu, vysoký, světlovlasý a velmi hezký, s výraznou bradou a rysy tvrdšími, než měl Jindřich. Jeho manželka byla Joannina teta v mateřské linii, ačkoli ji Joanna stěží znala. Krásná vévodkyně Isabela měla lesklé plavé vlasy stočené pod šlojířem. Dlaň si ochranitelsky položila na břicho vzedmuté dalším těhotenstvím. Vedle ní stál její bratr a Joannin strýc Gilbert, jemuž se pod řídnoucími vlasy leskla pleš. Iohan měl na sobě zeleno zlatou tuniku a náležel ke Gilbertově doprovodu. Kolem stálo tolik Joanniných příbuzných z Marshalovy linie, že je všechny ani nepoznávala.

Náhlé zašumění v zadních řadách ohlásilo pozdní příchod Šimona a Eleanor z Montfortu. Oba měli na sobě šarlatový šat kombinovaný se zlatem a nesli se vznešeně jako královský pár.

Joanna se ohlédla po Cecily, jak se má zachovat, ale učitelka jen krátce zavrtěla hlavou a stiskla rty.

Když se Montfortovi přiblížili k oltáři, Jindřichovi došla trpělivost. „Jak se opovažujete drát se kupředu, jako by šlo o vaši slavnost, když není nic od pravdy vzdáleno jako toto,“ téměř procedil mezi zuby. „Vaše nevhodné chování a arogance na královnino ukončení šestinedělí nepatří.“

Montfort začal rozpínat paže, aby vše vysvětlil, avšak Jindřich mu nedal příležitost.

„Vy,“ zhluboka se nadechl a napřáhl ukazováček na Montfortovu hruď. „Vy! Nechť všichni vyslechnou pravdu, co jste ochoten učinit pro slávu a proslulost! Nechť všichni vědí, že jste vytrhl moji sestru z lůna rodiny. Přesvědčil jste ji k ostudnému tajemství. Svedl jste ji, takže porušila přísahu čistoty. Poté, co ostatní odmítli následovat vašeho příkladu, zneuctil jste ji kvůli mrzkým ambicím. Moji sestru jste změnil natolik, že přestala ctít svoji přirozenou rodinu, mě, vlastního bratra! Okradl jste mě přímo před nosem a přísahal, že zaplatím vaše dluhy za vás. Jste černá ovce, veskrze zkažený. Kliďte se mi z očí, už vás nechci vidět!“

Shromážděný dav společně zalapal po dechu a Joanna si ohromeně zakryla dlaní ústa. Richard Cornwallský se Jindřicha dotkl, ale ten jeho ruku setřásl.

Montfort neřekl ani slovo, ale nadále stál vzpřímený jako svíce. Pak se uklonil a otočil k odchodu.

Eleanora vykročila za ním, ale Jindřich ji popadl za ruku. „Ne, sestro, vy zůstaňte. Nikdy si vás neměl vzít. Byl jsem blázen, když jsem přivíral oči a přál si vaše dobro. Víc jsem se mýlit nemohl.“

Vykroutila se z jeho sevření a bíle napudrovaná tvář jí zrudla. „Nejste při smyslech, bratře. Nevíte, co říkáte. Jsem právoplatně vdaná, matka jako vaše vlastní choť. Je mojí povinností se o svého manžela starat.“ Otočila se a vklouzla do útočiště Montfortovy natažené paže. „Panebože, lituji vás.“

„Odejdeme, jak si přejete, Sire,“ ozval se Montfort chladně. „Vaše slova nás rmoutí, ale nebudeme vám odporovat.“

„To bych vám radil,“ opáčil zvýšeným tónem Jindřich. „Nepromluvím s vámi, dokud nezměníte způsoby.“

Richard Cornwallský se znovu pokusil zasáhnout, ale Jindřich se nedal. „Kdysi jste měl proti tomu manželství výhrady a já vás uklidňoval. Měl jste ale pravdu, bratře, a ať už teď řeknete nebo uděláte cokoli, nic nezmění fakt, že pokazil královnin obřad.“ Zavřel oči a třaslavě se nadechl. „Uzavřeme to. Nedovolím, aby nám tento slavnostní okamžik ještě víc zničil.“

Joannu zneklidnil jak Monfortův troufalý příchod, tak králova odezva. Měla pocit, jako by se stala svědkem okamžiku, kdy se z rodiče stalo dítě. Kam zmizel ten jemný, laskavý muž, který ji hladil po hlavě, chválil za dobré výsledky ve výuce a staral se o její blaho?

„Uklidni se.“ Cecily se dotkla jejího ramene. „Dnes je královnino uvedení do společnosti a jsme ve stánku božím. To by nás mělo zajímat především. Ber to jako ukázku toho, jak se chovat máme a jak nemáme.“

Joanna se vzpamatovala a napřímila. Cecilyiny rady ji posílily. Během okamžiku vstoupila do kostela královna. Kráčela zvolna, s mírným výrazem ve tváři a zapálenou svící v rukách. Joanna ji obdivovala, protože musela vědět, co se zde právě odehrálo. Přesto hrála svou roli se soustředěnou důstojností. Jindřich, bledý a napjatý, jí zdatně sekundoval. Plně se soustředil na choť a obřad jako člověk, který se snaží spláchnout pachuť na jazyku sladkým vínem.

Nicméně jakmile opustili kostel, Jindřich nařídil svým rytířům, aby vystěhovali Montfortovy z hradu biskupa z Winchesteru, kde pobývali.

„Je to moudré, bratře?“ zeptal se Richard. „Někdo by vás mohl obvinit z pomstychtivosti.“

„Ať si ten ,někdo‘ říká, co chce!“ odsekl stále rozzlobený Jindřich. „Vévoda z Leicesteru zašel příliš daleko, tak mi dovolte, abych ho usměrnil – a sestře uštědřil lekci. Nechci je tady. Jen ať v exilu chvíli zpytují svědomí.“ Zavrtěl hlavou. „Jsem v pokušení zavřít Šimona z Montfortu do Toweru, abych mu ukázal, kde je jeho místo, ale vyhnanství je shovívavější. Nehorázně urazili mě i královnu. Nechť teď sklidí to, co zaseli.“

Té noci král spal v loži královny, dveře do předpokoje pevně zavřené. Parná letní noc věstila bouři a atmosféra v paláci by se dala krájet. Dvorní dámy vrhaly pohledy jedna na druhou, ale ani jedna se neodvážila vracet k událostem dnešního obřadu šestinedělky. Skandál byl příliš obrovský.

Joanna klečela na modlitbách s Cecily. Ta tiskla v sepjatých rukách růženec takovou silou, až jí na kůži zůstávaly malé kulaté obtisky. Je rozčilená, pomyslela si Joanna. Sklopila hlavu a prosila Boha o klid v domácnosti – a pokud to půjde, aby nechal Montfortovy v exilu navěky.

Cecily si povzdechla a zvedla hlavu. „Brzy přijde čas, aby ses vdala,“ sdělila Joanně. „Teď ti je devět. Mnoho dvanáctiletých dívek jde k oltáři, protože si to žádá jejich rodina a lenní pán.“

„Ano, paní Cecily,“ odpověděla Joanna poslušně. Otec platil z rodového majetku její vzdělání u dvora, aby měla naději na co nejlepší sňatek.

„Z některých se stávají nevěsty Kristovy, pokud se k tomu cítí povolané a jejich rodiny souhlasí, a pár zůstává svobodných a dál slouží. Pro většinu však budoucnost spočívá v mateřství.“ Cecily vzala Joannu za ruku. „Měla jsem jen syny, žádné dívky, ale vychovala jsem mnoho cizích dcer a učila jsem je dobře. Hraběnka z Leicesteru byla moje žačka. Vzdělávala jsem ji a chránila, jak nejlépe jsem mohla, ale ani to nestačilo proti vlku, jenž si vybral to nejrozkošnější z mých jehňátek.“

Joanna se na učitelku překvapeně podívala. Paní Cecily obvykle bývala zdrženlivější.