ANT MIDDLETON

CHLADNÁ SPRAVEDLNOST

Přeložil Lumír Mikulka

Všechny postavy a události v této knize, kromě těch, které jsou zjevně veřejně známé, jsou smyšlené a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či mrtvými, je čistě náhodná.

COLD JUSTICE

Copyright © Ant Middleton 2021

The moral right of the author has been asserted.

‘No Sleep Til Brooklyn’ Songwriters: Rick Rubin/Adam Keefe Horovitz//Michael Louis Diamond/Adam Nathaniel Yauch; lyrics © Brooklyn Dust Music, American Def Tunes Inc., American Def Tune, Universal Polygram Int. Publishing Inc.

All rights reserved.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do vyhledávacího systému nebo přenášena v jakékoli formě nebo jakýmikoli prostředky bez předchozího písemného souhlasu vydavatele, ani jinak šířena v jiné formě vazby nebo obalu, než v jakém je vydána, a bez toho, aby byla následnému kupujícímu uložena podobná podmínka včetně této podmínky.

Translation © Lumír Mikulka, 2023

ISBN 978-80-242-9186-4

Obsah

- SOUČASNOST

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- 58

- 59

- 60

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- 66

- 67

- 68

- 69

- 70

- 71

- 72

- Poděkování

Věnováno mému otci Peterovi, který nás opustil příliš brzy! Děkuji ti, táto, že jsi mě už v tak mladém věku přinutil k sebereflexi, k tomu, abych se staral sám o sebe a o svou mysl. Je to ten největší dar, který jsi mi kdy dal, aniž by sis to uvědomoval. Slibuji, že ho budu předávat dalším generacím! Miluji tě

PROVINCIE FÁRJÁB, AFGHÁNISTÁN

O ŠEST MĚSÍCŮ DŘÍVE

Říká se tomu pekelná hodina.

Každá mise, jejímž cílem je zabití nebo dopadení, bývá vyvrcholením několika dnů, měsíců, ale někdy i let pečlivého plánování. Shromažďování zpravodajských informací, zpracovávání dat, nácviky a přípravy na nepředvídané události. Ale když hodiny odbijí posledních pár vteřin a začne pekelná hodina, vědí jen dva druhy vojáků, co se bude dít dál: hlupáci a lháři.

Mallory, který nebyl ani jedním z toho, se vyškrábal na vrchol hřebene a podíval se dolů na komplex, jehož nejbližší zeď byla vzdálená sotva sto metrů. Od chvíle, kdy je chinook vysadil deset kilometrů jihovýchodně odsud, šlo všechno podle plánu. Měl pocit, že jeho boty dopadly na zem spíš před pěti minutami než před dvěma hodinami. Opustil vrtulník jako poslední, Westwick a Donno byli v řadě těsně před ním. Pamatoval si šepot Donnova krátkého, nervózního dechu, než vykročil do noci. Vzpomínal na ohlušující bzučení lopatek rotorů, které rychle ustávalo, až byla poušť tichá jako hřbitov o půlnoci. Vzpomínal na přetrvávající prach, který zvedal proud vzduchu od rotorů, na tu známou chuť a vůni, jež ho uchvacovala. Pro Malloryho měl afghánský prach příchuť boje.

V uchu slyšel Westwickův přerývaný hlas, který ho přitáhl zpět do přítomnosti. „Jak to vypadá?“

Mallory klepl na tlačítko vysílačky a odpověděl téměř šeptem. Vítr foukal jeho směrem, ale nechtěl riskovat, že hlídka zachytí sebemenší náznak toho, že je tu ve tmě někdo jiný než jen zbloudilý divoký pes.

„Jeden hajzl, severozápadní roh.“

Sledoval, jak strážný přechází po vnitřním chodníku, který se táhl podél zdí. Pohyboval se, což znamenalo, že je vzhůru a ve střehu. To byla ta špatná zpráva. Dobrá zpráva byla, že to vypadalo, že je pouze jeden. Mallory upravil zaostření svých brýlí pro noční vidění a pozorně si muže prohlížel.

Podle jeho velikosti a řeči těla to vypadalo, že bude poměrně mladý a v dobré kondici. S puškou zacházel s nenucenou jistotou. Na té zbrani bylo něco nápadného. Mallory si upravil zvětšení na brýlích, aby si ji prohlédl zblízka. Muž u sebe měl americkou vojenskou M4, nikoli obvyklý starožitný AK-47. To znamenalo, že musela být pořízena v boji. Vysoce ceněná zbraň, což bylo dalším potvrzením, že jsou u správného komplexu.

Strážný se zastavil několik metrů od rohu budovy a pak se dal znovu do chůze. Co tam dělal? Mallorymu se nezdálo, že by mohl komunikovat s někým uvnitř. Na takovou vzdálenost by slyšel jeho hlas.

Muž došel k okraji zdi, otočil se a Mallory okamžitě pochopil, co to předtím dělal. Usmál se, když spatřil slabou červenou záři cigarety.

„Vypadá to dobře,“ zašeptal Mallory. „Jsme tu nečekaní hosté.“

Rozšířil zorné pole svých brýlí, prohlížel si okolí a současně klikáním měnil nastavení.

Areál vypadal v podstatě stejně jako na schématech, která viděli na základně. Hrubé, tři metry vysoké vnější zdi z opuky. Jeden hlavní vchod dost velký na to, aby jím projelo vozidlo, když byla ocelová brána otevřená. Jedny zadní dveře, silně vyztužené. Uvnitř široké nádvoří a skupina budov. Podle zpravodajských informací se jejich vysoce cenný cíl nacházel v nejrozlehlejší z nich.

Cíl překročil hranici z Pákistánu ve 2.27 hodin místního času před třemi dny. Pozitivní hlasová identifikace byla provedena na základě hovoru z jeho mobilu o dvě hodiny později. Následující dva dny strávil na cestách, rychle střídal úkryty a ujišťoval se, že setřásl všechny, kdo by ho snad sledovali. Další čas měl trávit reorganizací jednotek, kontaktováním svých zástupců, předáváním dalších rozkazů.

Záběry z dronu potvrdily, že do tohoto komplexu dorazil před osmi hodinami. A zůstal tu, pravděpodobně s pocitem spokojenosti, že o jeho pobytu není nic známo.

Brzy měl zjistit, jak moc se mýlí.

Mallory znovu přerušil klid v rádiích, aby se spojil s ostatními. „Všichni na místě? Potvrďte.“

Kolem areálu byly v podobné vzdálenosti rozmístěny čtyři týmy po čtyřech mužích. Každý z týmů měl stanoveny vzájemně propojené cíle, které měly vést k úspěšnému završení této mise.

Pokud vše půjde podle plánu.

Mallory by dokázal citovat desítky aforismů o tom, jak jdou plány do prdele. Existoval dobrý důvod, proč jich je tolik. Právě v tuto chvíli se mu vybavil jeden od generála Dwighta D. Eisenhowera: Při přípravě na bitvu jsou plány často k ničemu. Ale plánování je nezbytné.

Podíval se za sebe a viděl, že Donno a Westwick se už doplazili na pár metrů od něj. Poslední muž z hlídky Yorkie se držel vzadu a sledoval prostor za nimi. Malloryho to potěšilo. Sotva je slyšel se pohnout.

Donno se k němu dostal jako první. Byl vysoký a svalnatý, bylo mu teprve dvaadvacet let, ale vyznačoval se vyspělostí, kterou Mallory postrádal i u mužů dvakrát starších než on. Zahlédl Donnovy oči a spatřil v nich strach. V nočním světle viděl, jak se mladšímu muži na čele leskne pot. Noc sice byla teplá, ale tak moc zase ne.

„Kámo,“ zašeptal Mallory. „Jseš dobrej. Tohle je jenom jeden další ze sítě. Než se vzpamatuješ, bude po všem.“

Donno polkl a přikývl.

Westwick zdolal hřeben kopce jako další. Pozoroval Donna a pak vrhl znepokojený pohled na Malloryho. „Je v pořádku?“

„Jsem v pohodě,“ zašeptal Donno, než stačil Mallory odpovědět. Jeho jihoafrická kadence řeči působila v tomto prostředí podivně nepatřičně, třebaže Mallory věděl, že jeho ani Westwickův přízvuk tu nejsou o nic víc doma.

Mallory se zhluboka nadechl nosem a vypustil vzduch ústy. Na okamžik zvedl brýle a podíval se nahoru, aby si prohlédl rozeklanou černou linii hor na pozadí severní oblohy. Hvězdy se v prázdnotě zdály nepřirozeně jasné – miliardy světelných jehliček a žádná z nich se absolutně nezajímala o to, co se mělo odehrát tady na zemi.

Donno poklepal Westwickovi na rameno. „Pojďme na to.“

Westwick namířil pušku.

Mallory si znovu sklopil brýle a počkal, až Westwick zvedne palec na znamení, že je připraven. Znovu zapnul komunikaci.

„Připravte se,“ promluvil Mallory. „Tři, dva…“

Westwick aktivoval laserový zaměřovač a objevila se druhá červená tečka, o několik centimetrů výš a nalevo od červené tečky v ruce muže na stráži.

„Jedna.“

Westwick stiskl spoušť.

A začala pekelná hodina.

SOUČASNOST

1

BIRMINGHAM, VELKÁ BRITÁNIE

PÁTEK

Najednou se všechno zdálo mnohem hlasitější. Víc hluku, víc blikajících světel, víc lidských těl.

Mallory se opřel na židli, dopil poslední půllitr a sledoval tři muže stojící u vchodu. Bylo jim něco přes dvacet a jejich drzé, až příliš sebevědomé hlasy se co chvíli vznášely nad okolním hlukem. Pátek večer, sedm hodin. Lidé, kteří přicházeli po práci, se mísili s těmi, co začali už dřív. V hospodě mohla být tak stovka lidí. Asi dvacet dalších postávalo venku na chodníku, kde odvážně překonávali v košilích s ohrnutými rukávy a v sukních únorový chlad. Pokud by mělo dojít k nějakým potížím, Mallory věděl, že je nastartují ti tři u dveří.

Číšník se zářivě zrzavými vlasy a v černé košili s krátkým rukávem sbírající sklo si všiml, že Malloryho sklenice je prázdná, a upravil si trasu tak, aby prošel kolem jeho stolu. Zvedl Malloryho půllitr i další vedle a podíval se na prázdná místa kolem něj. Jediný stůl v podniku, u kterého seděl pouze jeden člověk.

„Oslavujete?“

„Tak nějak,“ souhlasil Mallory. „Dneska jsem dal výpověď.“

„Skvěle.“

Mallory se zase opřel a pozoroval lidi kolem. Několik piv mu trochu otupilo smysly, ale tohle už měl v sobě pevně zakořeněné. Vyhodnocoval vždy každou místnost, ve které se nacházel, a hledal, co by v ní mohlo působit neočekávaně. Skupinka mladých podnikatelů v oblecích u baru. Dámská jízda v rohu na první zastávce dlouhé noci. Vypadaly na Irky – podle občasných výkřiků, které se nesly nad ostatními hlasy nabírajícími na síle v konkurenci s příliš hlasitě hrající popovou písní.

Když sem Mallory vešel ve čtyři hodiny – hned po tom, co řekl Riccartonovi, kam si má strčit tu svou práci –, panovalo tu ticho. Seděl stále na stejném místě, zatímco odpoledne přecházelo do večera a ráz baru kolem něj se měnil. Teď už to bylo úplně jiné místo.

Znovu si vzpomněl na Riccartona. Předpokládal, že způsob, jakým dal výpověď, mu může později způsobit problémy, ale cítil uspokojení. Otázka „Přemýšlel jsi někdy o ovládání hněvu?“ byla Riccartonovou ťafkou na rozloučenou. Nemohl to vědět, ale bylo to v podstatě totéž, co Mallorymu doporučili vojáci, když se s ním loučili. Dneska se věci vyostřily, ale on už od prvního dne věděl, že se pro Riccartonovy akce nehodí. Což vyvolávalo otázku: a pro jaké úkoly se tedy hodí?

U dveří propukl řev. Mallory se napjal a narovnal se na židli. Ale byli to jen ti tři hluční hoši, kteří vítali další příchozí kumpány. První z nich byl vysoký, rozložitý a světlovlasý. Navzdory venkovní teplotě měl na sobě jen džíny a modré tričko, které mu bylo o číslo menší, s nápisem BENIDORM – PARTA Z NORTHBANKU 2019. V závěsu za ním dorazil menší tmavovlasý chlapík se špičatou kozí bradkou. Obyčejné bílé tričko, které měl pod bundou, neprozrazovalo o jeho cestovatelské minulosti nic.

Mallory se už v podniku zdržel déle, než měl v úmyslu. Jenže nic jiného na práci neměl a nikde jinde ho dneska večer nečekali, takže netečná ochablost zvítězila.

Ještě jedno na cestu, rozhodl se.

Vstal a zamířil k baru, přičemž prošel kolem hloučku mužů v oblecích a účastnic dámské jízdy. Podíval se na barmanku.

„Zase to samé?“ zeptala se.

„Jo.“

Zatímco barmanka poodešla pro čistou sklenici, sáhl Mallory do kapsy pro deset liber. Jeho ruka vytáhla pár librových mincí a hrst drobných. U Riccartona to sice nebylo ono, ale do konce měsíce bude muset vymyslet, kde jinde by si mohl najít zdroj výdělku.

Kdosi se mu prudce otřel o záda a téměř mu vyrazil mince z ruky. Rychle se otočil a zaťal pěsti. Byla to jedna z holek na dámské jízdě, která se nejistě potácela. Vypadala tak na dvacet, možná ještě mladší. Černé vlasy a fialová rtěnka. Odfrkla si a pak se usmála: „To je v poho, já ti nic neudělám.“ Její přízvuk odkazoval na movitější část Dublinu. Akcent, kterému tamní říkají D4.

„To rád slyším,“ odvětil Mallory a spustil ruce. „Promiň.“ To, co se stalo předtím, ho naštvalo víc, než si myslel.

Odbyla omluvu mávnutím ruky. „Bavíš se dobře?“

Mallory zamumlal cosi neurčitého, otočil se zpátky k baru a sledoval, jak mu barmanka čepuje pivo.

Irka zaujala místo u baru vedle něj a začala předčítat dlouhou objednávku různých panáků a koktejlů napsanou na zadní straně zmuchlané účtenky, kterou držela v ruce. Zastavila se, přimhouřila oči nad čímsi na seznamu a pak se rychle otočila, aby křikla otázku zpátky k jejich stolu. Jak se obracela, taška na jejím rameni zavadila o zpola plnou láhev piva Becks na barovém pultu a srazila ji. Mallory se rychle sehnul, padající láhev jednou rukou zachytil a postavil zpátky na bar.

„Rychlá ruka,“ okomentovala Malloryho výkon barmanka vracející se s půllitrem pro něj. „A to jsem se zrovna chystala zkontrolovat, jestli jste toho už neměl až moc.“

„Buď je něčeho příliš, anebo to zas ani zdaleka nestačí,“ reagoval. Podal barmance všechno, co našel v kapse, s poznámkou, ať si drobné nechá. Tohle pivo bude rozhodně poslední.

Otočil se od baru a viděl, že jeho místo už je obsazené. Partička studentů se na ně vrhla, zatímco byl otočený zády ke stolu. Pokrčil rameny, obrátil se zpátky k baru a zvedl sklenici.

Světlovlasý kluk v tričku z Benidormu z té hlučné skupinky se vmáčkl mezi něj a Irku, která stále ještě čekala na svou obří objednávku. Nakláněl se nad ní a přes hudbu jí cosi křičel do ucha. Zdála se nesvá. Když uviděla, jak se Mallory dívá, povytáhla obočí. Prosba.

Mallory poklepal hromotlukovi na rameno. Žádná reakce. Hučel do ní dál. Velký chlapík položil dívce ruku na dolní část zad a Mallory viděl, jak se zachvěla. Spustil svou ruku na mužovo svalnaté rameno a stiskl. To vyvolalo reakci.

Pan Benidorm se otočil a zamžoural na Malloryho. Do tohoto podniku sice možná právě dorazil, ale podle toho, jak měl rozšířené zorničky, byl už předtím v několika jiných.

„Co si tak od ní dát zpátečku, kámo?“ Mallory si dal záležet, aby vše pronesl dobromyslným tónem. Přemýšlel o tom, co by mu poradil Westwick: Pokud se dá situace vyřešit klidným slovem a úsměvem, je to vždycky plán A. Za pokus to stálo.

Benidorm sundal ruku z dívčiných zad a podíval se na ni. Pak se vrátil pohledem k Mallorymu.

„A co je ti jako do toho?“

Mallory cítil, jak mu skřípou zuby. Ale nadechl se. „Nech to být. Nestojím o problémy.“

Už když ta slova vyřkl, tichý hlásek v jeho hlavě je zpochybnil. Byla to vážně pravda?

„Fajn,“ odtušil habán.

Otočil se zpátky k dívce. Tentokrát jí položil ruku na záda a přejel jí dlaní po páteři. Záměrně předváděl, jak na Malloryho kašle. Promiň, Westwicku, pomyslel si Mallory. Je čas přejít k plánu B.

Mallory natáhl ruku a chytil Benidormovo zápěstí, jeho palec a ukazováček se muži zaryly do tlakových bodů na spodní straně ruky. Současně položil levou dlaň na rameno Irky a rázně ji odsunul stranou. Prudce se nadechla a o kousek ustoupila. Byla jednou z pouhých tří lidí v hospodě, kteří věděli, k čemu se schyluje.

Nebo možná jen jedna ze dvou. Zdálo se, že jednomu z těch tří to ještě nedocházelo. Benidorm se překvapeně zadíval na Malloryho ruku kolem svého zápěstí, jako by byl zmatený z toho, co se děje. Možná na tuhle část nebyl zvyklý.

„Bolí to?“ zeptal se ho Mallory a jen stěží se ubránil úsměvu. Tohle byl jeho druh zvládání hněvu. „Hodláš s tím něco udělat? Anebo prostě poběžíš domů a budeš žalovat mamce?“

Benidorm vytrhl ruku a stáhl ji zpátky, pak jeho pěst vyletěla směrem k Malloryho hlavě.

Mallory byl připravený. Uhnul a tvrdě ho udeřil do břicha. Ten se zlomil v pase a zapotácel se. V jeho očích se opět objevilo spíš překvapení než bolest.

„Když už mluvíme o tvé mámě, můžeš jí taky říct, že jsem se po ní ptal.“

Benidorm se rychle napřímil a vystartoval vpřed, v očích se mu blýskal vztek. Mallory uskočil stranou, zachytil ho a postrčil dál. Většinu práce odvedl hromotlukův pohyb, který ho poslal na stůl, u něhož seděli tři kravaťáci. Půllitry a karafy se převrhly a pocákaly pár nóbl obleků. Kdosi na druhém konci baru vykřikl.

Mallory zaslechl zezadu zavrčení a včas se otočil, aby vykryl ránu jednoho z Benidormových kamarádů. Toho s kozí bradkou. Mallory ho vší silou udeřil doprostřed obličeje a cítil, jak mu zlomil nos. Muž tvrdě dopadl na zem a málem s sebou strhl i přihlížejícího, jak se zmítal. Mallory se otočil a uviděl Benidorma, jak se škrábe z trosek stolu.

Bylo třeba, aby to, co se dělo, přenesl ven.

Rychle se přesunul ke dveřím a lidé se před ním rozestupovali jako Rudé moře. Třetí muž ze skupiny za ním vyrazil a oháněl se židlí: jeden z těch tří, kteří už v hospodě nějakou dobu pobývali. Byl pomalejší a neohrabanější než jeho dva teprve nedávno příchozí kamarádi. Mallory zachytil nohu židle, která se zhoupla směrem k hlavě, sevřel ji a použil k tomu, aby překvapeného útočníka svírajícího druhý konec židle odpálil do dveří. Muž se venku svalil na chodník. Když se znovu postavil na nohy, vyrazil vstříc Mallorymu, který ho mezitím následoval ven. Mallory ucítil bodavý chlad nočního vzduchu. Všechno se v něm zostřilo a vše mu najednou připadalo skutečnější než v baru.

Za chvíli se zevnitř vynořil i Benidorm. Mallory odhadoval, že třetímu útočníkovi stačil zlomený nos, a zdálo se, že také ostatní odradil od toho, aby se do dění zapojili.

Tyhle dva bude třeba přesvědčit důkladněji.

Mallory ustoupil o několik kroků a postavil se do vrcholu trojúhelníku. Oba protivníci kolem kroužili se zaťatými pěstmi. V mrazivém vzduchu jim od úst stoupaly malé obláčky, které Mallorymu napovídaly, že jsou oba z toho náhlého cvičení už trochu zadýchaní.

Benidorm vyrazil první. Měl boxerský trénink, vypadal, že ví, co dělá. Což je v pořádku, za předpokladu, že všichni bojují podle pravidel. Mallory se znovu vyhnul a tvrdě ho udeřil do žeber. Poté se otočil včas, aby vrazil loket do břicha druhému, který se blížil z opačné strany. Když padal dozadu, Mallory se natlačil dopředu, chytil ho kolem krku a udeřil mu hlavou o zábradlí oddělující chodník od rušné silnice. Muž vykřikl bolestí, zvedl ruku a vykřikl něco, co znělo jako: „Dost!“

Mallory mu udeřil hlavou o zábradlí ještě silněji.

Znovu se otočil, příliš pomalu na to, aby zastavil další Benidormovu ránu, ale ta se – místo aby naplno dopadla – odrazila od boku jeho hlavy. Bolelo to, ale nijak ho to nezpomalilo, což byl pro jeho soupeře nejhorší možný výsledek.

Mallory zamrkal, aby zahnal hvězdičky před očima, a vyrazil vpřed.

A pak se všechno začalo hýbat rychleji. Jako sled okének zastavovaných záběrů a nesouvislých zvuků oddělených od sebe. První tři údery dopadající na cíl – zvednutí Malloryho paže blokující neohrabanou odvetnou ránu – Benidorm na zemi a jeho pohupující se hlava – Mallory s předním kusem modrého trička sevřeným v levé ruce – kdosi křičel – a pak nervózní mužské hlasy, možná mluvily na něj. Nevěnoval tomu pozornost.

V jednu chvíli uslyšel sirény.

Jakýsi hlas v hlavě mu říkal, že musí přestat. Neposlouchal ho.

2

SOBOTA

První, co Malloryho napadlo, bylo, proč sakra nechal rozsvíceno, když šel spát. Další věc, která ho napadla, sotva otevřel oči, bylo, proč je v jeho ložnici nové okno na východ a proč je na něm mříž.

Narovnal se a prohlédl si okolí. Pokoj o rozměrech dva krát tři metry. Bělostné stěny z tvárnic. Nerezový záchod v rohu bez prkýnka. Jeho postel byl dřevěný obdélník, přišroubovaný k podlaze, nahoře s molitanovou matrací. Odhrnul tenkou deku a vstal.

Náhlou změnu polohy doprovázela ostrá, bodavá bolest v hlavě. Zasténal, posadil se a na chvíli zavřel oči. Jakmile je otevřel, uvědomil si jinou, méně intenzivní bolest. Klouby na obou rukou měl sedřené a pohmožděné.

Když se podíval dolů, na přední straně trička měl velkou šmouhu zaschlé krve. Vyhrnul si košili, aby si ověřil, že to není jeho vlastní krev. Začalo se mu to vracet. Poslední pivo. Ten velký muž se světlými vlasy. Židle houpající se směrem k jeho hlavě.

Uslyšel tiché elektronické bzučení následované cvaknutím, jak se odjistil zámek. Otočil hlavu, když se dveře otevřely. Mallory zamžoural na vysokého svalnatého policistu stojícího ve dveřích.

„Nikde není jako doma, co?“ Věta Judy Garlandové nezněla s hlubokým birminghamským přízvukem úplně stejně jako originál. Muž vstoupil do cely a ostře si prohlédl krev na Malloryho košili a jeho pohmožděné klouby.

„Ahoj, Smitty,“ pozdravil Mallory. „Jak vypadá ten druhý?“

„Myslím, že je na tom podobně nebo ještě hůř. To nevím, protože nebyl tak zatraceně pitomej, aby se tam zdržoval. Pamatuješ si na něco z toho?“

„Jsem si docela jistý, že si to ten hajzl zasloužil.“

„Tomu bych i věřil,“ přisvědčil Smitty se zdviženým obočím. „Ty si nikdy nezačneš, jenže se zdá, že ono si tě to vždycky nějak najde, že jo? Proč vlastně?“

„Asi mám prostě štěstí. Neodmítl bych šálek čaje, když ho uděláš, Smitty.“

„Budeš si ho muset udělat sám, kámo. Zvedej se, je čas padat.“ Smitty ho odvedl do přední kanceláře a podal mu tkaničky, pásek a obsah kapes.

„Bundu?“ zeptal se Mallory.

Smitty zavrtěl hlavou a Mallory si vzpomněl, že když ji viděl naposledy, byla jeho bunda pověšená přes opěradlo židle v hospodě. Přemýšlel, jak rádi by ho v onom podniku znovu viděli, kdyby se pro ni vrátil. Možná bude méně starostí s koupí nové.

„Chceš, abych ti něco podepsal?“

„Ne. Tohle je mimo papíry. Příště už ale nebude. Máš štěstí, že tu není šéf.“

„To oceňuju.“

Mallory vyšel ze stanice. Dnes ráno bylo o něco tepleji, hodně nad nulou, takže mu bunda chyběla jen trochu. Zašel do vedlejší kavárny a objednal si čaj a cappuccino s sebou. Pak zanesl cappuccino zpátky na stanici a položil ho na pult pro Smittyho.

„Takhle jsme si kvit?“

Smitty si prohlížel kelímek. „Dvojitá dávka?“

„Samozřejmě.“

„Tak to jsme si kvit,“ přisvědčil, vzal si kelímek a podíval se na hromádku papírů. „Mallory,“ zavolal, když Mallory odcházel. „Příště počítej do deseti. Musíš být opatrnější.“

„Opatrnost je moje druhé jméno, Smitty.“

Obloha nad Meriden Street byla šedá jako voda na nádobí, ale Malloryho bolela hlava na chladném, čerstvém vzduchu o trochu méně. Musel přiznat, že se mu všechno zdálo o něco lepší. Včerejší večer byl chyba, ale také nutné uvolnění napětí, které se v něm hromadilo už příliš dlouho. Myšlenka na to, že by měl nastoupit do autobusu, ho nelákala, a tak se rozhodl ujít pět kilometrů do bytu pěšky.

Do bytu. Říkat mu „domov“ mu nepřipadalo úplně správné, přestože jednopokojový byt v šestém patře v Nechells byl jeho bydlištěm už pět měsíců. Vzpomněl si na Smittyho vtípek s probuzením. Nikde není jako doma. Co o něm vypovídalo, že se v policejní cele cítil stejně dobře jako ve svém bytě? Nic dobrého, a to ani o něm, ani o bytě.

Výtah byl opět mimo provoz. Mělce dýchal, aby nenasál zápach moči, když stoupal po schodech do šestého patra. Zaslechl lehčí kroky blížící se opačným směrem a o chvíli později Angelika, Polka, která byla poslední měsíc jeho sousedkou, zahnula za roh a nesla koš s prádlem. Jakmile ho uviděla, nadskočila, pak se nervózně usmála a spěšně prošla kolem.

Cítil, jak mu srdce bije o něco rychleji, než dorazil do svého patra. To je jen kocovina, říkal si. Nejsi z formy.

Ukrajinský pár na konci chodby se zase hádal. Otevřel dveře a zase je za sebou zavřel, ale pak i přesto slyšel tlumený křik.

Byt byl úhledný a neosobní jako pokoj v řetězci Travelodge. V obývacím pokoji byl jen gauč a televize. Šedé vertikální žaluzie v kancelářském stylu, které tam visely, když se nastěhoval, zakrývaly malebný výhled na parkoviště Costcutteru přes silnici.

Svlékl si oblečení potřísněné krví a potem, hodil je do pytle na prádlo a vešel do sprchy. Pár minut spalujícího žáru a pak přechod do opačného extrému. Zatnul zuby proti chladu, který mu vyháněl mlhu z mozku. Dlouhá jizva na levém rameni ho při prudké změně teploty trochu zabolela. Bolest vyvolala vzpomínky na jiné vjemy: ohlušující řev lopatek rotorů, měděný pach krve. Na poslední minutu návrat do horké a pak ven. Rychle se osušil a převlékl do čistých džínů a košile. Ve skříni ležela mikina s kapucí, která byla na počasí venku tak akorát teplá.

Vrátil se do koupelny, otřel kousek skla od kondenzované páry a prohlédl si svůj odraz v malých dvířkách lékárničky, jediného zrcadla v bytě. Na tváři těsně nad vousy měl asi deseticentimetrový škrábanec, ale nebyl hluboký. Za pár dní se to zahojí. Na straně hlavy, kde ho ten velký chlap chytil, cítil pořádnou bouli, ale pod krátkými tmavými vlasy nebyla patrná.

Ucházející. Bylo dobré se dát před návštěvou u kamaráda trochu do pucu.

I když si toho onen kámoš ani nevšimne.

3

Když Mallory nastoupil v Astonu do vlaku, byl vagón téměř plný. Našel si místo u okna naproti teenagerovi v červené péřové bundě, který se roztahoval až do půlky Malloryho sedadla a koleny zabíral většinu prostoru před sebou.

Mallory řekl: „Promiňte.“ Kluk vzhlédl a instinktivně vyzývavý výraz v jeho očích se vypařil, když v Malloryho pohledu spatřil cosi, co se mu nelíbilo.

Kluk něco zamumlal a narovnal se na sedadle, čímž mu uvolnil místo.

Mallory se usadil, opřel si hlavu o okno, zavřel oči a vnímal pohyb vlaku. Byla to chyba. Cíl jeho cesty znamenal, že na minulost myslí víc než obvykle. Jakmile zavřel oči, téměř hned se mu začal přehrávat nechtěný film. Poslední operace. Pekelná hodina.

Otevřel oči a narovnal se. Zadíval se ven z okna, zatímco vlak projížděl čínskou čtvrtí. Stále se seznamoval s tímhle městem, s jeho složitostmi a zvláštnosti.

Když sem loni přijel, čerstvě po návratu z Afghánistánu přes americkou základnu ve Frankfurtu, byla pro něj změna prostředí šokem. Jako když si zapnete sprchu na nejchladnější stupeň. Chtěl ale takový šok zažít. Potřeboval něco nového. Něco, kde by nepropadl starým zvykům. Posledních několik měsíců mu ale ukázalo, že staré zvyky si vás najdou, ať už se člověk vydá kamkoli.

Vlak s rachotem zastavil na Univerzitní stanici a dveře se otevřely, když elektronický hlasatel ohlásil zastávku a připomínal cestujícím, aby se ujistili, že mají všechny věci.

Mallory počkal, až ostatní cestující odejdou. Pokud to bylo možné, rád vystupoval jako poslední. Byl to zvyk: snáze se pozná, jestli vás někdo nesleduje.

Univerzitní stanice procházela rozsáhlou přestavbou. Každý měsíc, kdy tuto cestu podnikl, se místo znatelně změnilo. Jednou byla smontována nějaká nová stavba, jindy se změnila konfigurace dřevěných tabulí. Pohyboval se mezi davy studentů a kravaťáků. Nemocnice královny Alžběty byla jen kousek od stanice. Necelý kilometr – půl míle. Všiml si, že od návratu do Velké Británie se vrátil k přemýšlení o vzdálenosti v mílích, nikoli v kilometrech.

Dlouhý příchod k prosklenému vchodu pod vysokou klenutou střechou Mallorymu vždy připomínal spíše vstup na mezinárodní letiště, nikoli do nemocnice. Stejně tak i způsob, jakým byl název nemocnice hrdě napsán na boku budovy metr osmdesát vysokými písmeny. Královské centrum vojenské medicíny se nacházelo na jihu areálu, ale Donnovo oddělení bylo v hlavním komplexu. Recepční, která zde obvykle sloužila, ho poznala, když se před ním rozestoupily elektronické dveře. Její rozvrh směn se zřejmě shodoval s Malloryho návštěvami vždy prvního dne v měsíci. Byla to Australanka s brýlemi a křivým úsměvem. Mallory by ji byl už možná pozval na skleničku, kdyby pracovala jinde než tady.

Mallory naťukal své jméno, aby se zapsal na tabletu připevněném na stole.

„Víte, kam jedete, je to tak?“ zeptala se recepční.

„Ano. Donovan Nel, oddělení pět set osmnáct.“

Recepční zamžourala přes brýle na obrazovku před sebou. „Aha, vlastně se tu píše, že byl přemístěn.“

„Přemístěn?“

„Na oddělení šest set dvacet čtyři.“

„Co to znamená?“

„To se musíte zeptat doktora.“ Pak se usmála. „Ale kromě toho to znamená další schody navíc.“

„No, díky. Cvičení by se mi hodilo.“

Oddělení byla rozmístěna ve třech propojených oválných budovách v srdci komplexu. Vystoupal po schodech do nejvyššího patra a přešel do další budovy. Byl sotva pět minut z dosahu chladného zimního vzduchu a dusný, přetopený interiér nemocnice ho už přiměl zatoužit být zase venku.

Oddělení 624 se hemžilo lékařským personálem. Návštěvníci se lišili od vzorku, který by člověk našel na běžném nemocničním oddělení. Tam chodili spíše ti mladší. Dospělé děti a vnoučata navštěvující babičku, která se léčila po pádu. Tady bývali návštěvníci – alespoň ti civilní – starší. Nebyli na návštěvě u rodičů, kteří už poněkud zestárli. Ve většině případů totiž navštěvovali syna nebo někdy i dceru.

A občas neměl pacient nikoho, kdo by ho navštívil. Nikoho kromě člověka, který ho tam umístil.

Mallory stál u dveří. Děsil se toho. Měsíc co měsíc udělat první krok dovnitř a spatřit Donna. Vidět, co způsobil. Zdálo se, že je to pokaždé těžší a těžší. Možná proto to dělal.

Jedna jediná chyba. Rozhodnutí ve zlomku vteřiny. A všechny kolem něj to přišlo draho.

S vypětím vůle překročil práh a vešel na oddělení. Na služebně byli dva zaměstnanci. Jedna z nich, žena, vzhlédla. Druhý se na něj ani nepodíval. Byl oblečený v zeleném zdravotnickém úboru, opíral se o stůl a s kuličkovým perem sevřeným mezi zuby hleděl na formulář na psací podložce.

„Můžu se zeptat, za kým jdete?“ zeptala se sestra.

„Nel, D.,“ odpověděl Mallory.

Studovala seznam před sebou. „Aha, právě ho sem pře-vezli.“

Chlapík v zeleném se při vyslovení jména otočil a Mallory podle jmenovky viděl, že je to doktor H. Patel. Mezi lékaři patřil mezi mladší, ale i tak s trochu předčasně prošedivělými vlasy po stranách. Chvíli si Malloryho prohlížel přes brýle, a pak se podíval na seznam před sestrou.

„Nějaký konkrétní důvod, proč byl přemístěn?“ zeptal se Mallory sestry.

Lékař odpověděl dřív, než sestra stačila promluvit. „Vy jste nejbližší příbuzný?“

Mallory zavrtěl hlavou.

„Můžu se zeptat, kdo jste?“

„A můžu se zeptat, proč se ptáte?“ otázal se Mallory. „Obvykle takovým výslechem neprocházím.“

Doktor Patel na něj chvíli upíral pohled a pak se znovu podíval do svého seznamu. Zpráva byla jasná. Nehodlal nic vysvětlovat, ale ani Mallory neměl v úmyslu odejít, dokud mu neodpoví na otázku.

„Jmenuji se Mallory, už si mě proklepli na tom předchozím oddělení.“

„Zavolejte jim,“ řekl Patel sestře, aniž vzhlédl.

Mallory si povzdechl. Neměl rád akurátní typy lpějící na předpisech, ale věděl, že není vhodné dělat z toho problém, pokud tu chce být i nadále vítán.

Sestra vyťukala na telefonu před sebou interní číslo a mluvila s někým dole na oddělení 518. Zeptala se na návštěvy chodící za pacientem Nelem a několikrát řekla: „Dobře.“

Poděkovala osobě na druhém konci a zavěsila. „Karen říká, že je to stálý návštěvník,“ sdělila doktoru Patelovi.

„No dobře,“ řekl. Vzhlédl od svých papírů. „Musíme se ujistit, že víme, kdo sem přichází a odchází.“ Podíval se pozorněji na Malloryho a zdálo se, že si ho hodnotí. „Vy jste s ním sloužil?“

„Ano.“

„No, my nemůžeme diskutovat o léčbě s někým, kdo není členem rodiny. To budete muset řešit s jeho nejbližšími příbuznými.“

Těžko to udělat, když jsou v jiné zemi a já je nikdy neviděl, pomyslel si Mallory. „To je v pořádku. Jen jsem se přišel podívat, jak se mu daří.“

Patel přikývl a znovu sklopil zrak. Mallory tušil, že pokud jde o doktora, mohl by on sám klidně přestat existovat.

Sestra vstala a naklonila se přes stůl, aby ukázala až na druhý konec oddělení. „Je tamhle.“

Mallory se vydal naznačeným směrem, dokud nenašel správné lůžko. Nevypadalo to, že by se kromě čísla oddělení něco změnilo. Donno byl stále v bezvědomí, nadále napojený na různé dráty, hadičky a senzory. Mallory nevěděl, k čemu většina z nich slouží. Jeho vlastní lékařské znalosti se omezovaly na bezprostřední následky úrazu. Zastavení krvácení, stabilizaci, intramuskulární podání morfia. Všechno se soustřeďovalo na to, aby se zraněný dostal z bojiště.

Přístroj bzučel, signály zaznamenávaly Donnovo dýchání, srdeční tep a kdovíco ještě. Vlnovky a sloupce stoupaly a klesaly v pravidelném rytmu. Od minulého měsíce byl ostříhaný. Rudé operační jizvy na levé straně hlavy byly nápadnější.

Mallory si vzpomněl na zvuk střelby. Na tmu uvnitř oné budovy. Na výsměšný úsměv. A vybavil se mu oslepující záblesk světla a omračující vlna, která jako by ho stále zasahovala. Sevřel ocelovou trubku na horní straně rámu postele a díval se, jak Donno nehybně leží – stejně jako ležel posledních šest měsíců. Zavřel oči a nechal plynout obrazy ve své mysli. Pekelná hodina.

„Je mi to líto, kamaráde.“

Když Mallory otevřel oči, uvědomil si přítomnost kohosi za sebou. Rychle se otočil a uviděl ženu, která ho pozorovala. Bylo jí kolem čtyřicítky nebo padesátky, na sobě měla černé kalhoty a blankytně modrou halenku s vyhrnutými rukávy. Stříbrný řetízek náhrdelníku se nořil pod výstřih halenky. Nemusel se ptát, kdo to je. Prošedivělé vlasy, které měly stále dost stejnou blond barvu jako Donnovy, stejné modré oči, stejné lícní kosti.

„Omlouvám se,“ promluvila žena. „Nechtěla jsem vás vyrušit.“

Její hlas mu řekl vše. Stoupající jihoafrická intonace.

„Vy jste Donnova máma,“ řekl.

„Susan,“ představila se. Podívala se z Malloryho na svého spícího syna a pak zase zpátky na něj. „Odkud znáte Donovana?“

4

„Myslela jsem, že jste spolu sloužili,“ řekla Susan Nelová Mallorymu. „Nečekala bych, že ho náhodný kamarád bude navštěvovat tak pravidelně.“

Na Susanin návrh přešli přes cestu do malého parku mezi nemocničními budovami. Teplota klesla a jaro se zdálo být kdesi daleko za obzorem. Rudé zimní slunce se už dotýkalo holých větví korun stromů lemujících okraj parku. Susanina poznámka o pravidelných návštěvách Malloryho zarazila. V minulosti si jí nikdy nevšiml, ale ona si zjevně všimla jeho. To mu připadalo neobvyklé. Naznačovalo to, že se mu záměrně vyhýbala a dělala to tak, aby to nebylo poznat.

„Nechtěla jsem rušit,“ odpověděla na jeho nevyřčenou otázku.

„Rušit?“ Mallory zopakoval poslední slovo. „Vy jste jeho matka, já nejsem nikdo.“

„Nikdo je nikdo. Máte nějaké křestní jméno, pane Mallory?“

„Lidé nemají ve zvyku si se mnou tykat a říkat mi křestním jménem,“ podotkl.

„Takže vám vyhovuje spíš prostě pan Mallory?“

„Zapomeňte na toho ‚pana‘. A upřímně řečeno, já o tom ani moc nepřemýšlím. V armádě se vždycky oslovuje přezdívkou nebo příjmením.“

Chvíli o tom uvažovala. „Jakou přezdívku měl Donovan?“

„Všichni jsme mu říkali Donno.“

„Vy jste byl s ním?“ zeptala se Susan. „Když byl zraněný?“

Mallory pomalu přikývl. Kolik toho Susan věděla? Věděla, že mluví s mužem zodpovědným za to, že její syn tady leží v kómatu?

„Omlouvám se. Určitě je pro vás těžké o tom mluvit.“

„Je to dobrý voják,“ promluvil Mallory a dával si pozor, aby používal přítomný čas. „Jeden z nejlepších, se kterými jsem v armádě sloužil.“

„Vy už v armádě nejste?“

Zavrtěl hlavou. „Rozhodl jsem se pro PDO, poté co…“ Zarazil se. „Poté co jsem se rozhodl, že už toho mám dost.“

„PDO?“

„Pardon, předčasný dobrovolný odchod.“

Mallory byl rád, že Donnova matka nepoložila navazující otázku. Proč odešel předčasně? Snažil se změnit téma, ale myšlenky na to se mu pořád vracely.

Chvíli šli za sebou, aby udělali místo zpocenému běžci v zářivém elastickém úboru s mrtvolným pohledem upřeným na obzor. Pak Mallory natáhl krok, aby se opět dostal vedle Susan.

„Nevíte, proč ho přesunuli?“

Usmála se. „Znamená to dobré zprávy. Myslí si, že to vypadá slibně.“

Malloryho to překvapilo. Ale bylo to vítané překvapení. „Slibně, jako že…?“

„Jako že si myslí, že by se mohl brzy probudit.“

„Opravdu? To je fantastické. Doktor mi nechtěl nic říct. Bál jsem se, že to bude…“ odmlčel se, protože jak by mohl tuhle větu ukončit? Méně slibné?

„Je to fantastické, máte pravdu.“

„Vy zůstanete tady, dokud bude Donno v nemocnici?“

Tiše se zasmála. „Ano, jinak by to dojíždění bylo trochu náročné, viďte? Rozhodla jsem se, že tu musím být. Pronajímám si dům v Selly Parku. Mám velké štěstí, že jsme na to měli prostředky a že jsem v důchodu.“

Stěhování přes půl světa a pronájem bytu v Selly Parku. Rozhodně to byla zámožná žena.

„Donno mi toho o svojí rodině moc neřekl,“ prohodil Mallory. „Nikdy jsem se ho neptal, proč se dal k armádě. Zajímalo mě to. Víte, když byl…“

„Cizinec?“

„No, takhle bych to neřekl.“

„To je v pořádku. Donovan vždycky toužil sloužit v britských ozbrojených silách. Byl to jeho sen. Už odmalička. Nevím, kde se to v něm vzalo.“

„Vy nejste vojenská rodina?“

„Proboha, to ne. Než jsem loni odešla do důchodu, pracovala jsem jako zdravotní sestra v Johannesburgu. Můj zesnulý manžel byl akademik.“

„Tak co se tedy s Donnem pokazilo?“ zeptal se Mallory a dal si záležet na očním kontaktu, aby viděla, jak mu při těch slovech jiskří v očích.

„Nemám ponětí. Asi to vnímal jako svoje poslání. Jako když chce někdo být knězem nebo učitelem. S Barthem jsme se mu to snažili rozmluvit, ale bylo jasné, že nemáme šanci.“

„Musel se vzdát jihoafrického občanství?“ zeptal se Mallory. Znal další jihoafrické vojáky, kteří sloužili na čtyři roky v britské armádě. To byla obvykle nejzazší možná délka, pak se vraceli k jihoafrickým ozbrojeným silám. Alternativou bylo vzdát se pasu rodné země a stát se britským občanem.

„Ani jsme se mu to nesnažili rozmluvit,“ řekla Susan. „Někteří naši přátelé to nemohli pochopit, ale já jsem na něj byla hrdá. Že je pro něco tak zapálený. Jako jsem se cítila já, když jsem dělala zdravotní sestru, a jak se cítil můj manžel, když šlo o jeho práci. Říkalo mi to, že jablko nepadlo daleko od stromu. Tedy, tohle nepadlo.

Malloryho napadlo, jestli to všechno souvisí s tím, proč jsou tady, procházejí se a povídají si. Pokud ho ale Susan viděla při předchozích návštěvách, mohla se na něj už dříve kdykoli obrátit a popovídat si o svém synovi. Bylo mu jasné, že uvítala příležitost promluvit si so něm s někým, kdo ho znal, ale bylo v tom ještě něco víc.

„Nebude vám vadit, když se vás na něco zeptám?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla Susan.

„Vy jste si všimla, že sem chodím, už dřív. Mohla jste na mě kdykoli promluvit, ale nikdy jste to neudělala. Proč právě dneska?“

Susan se zastavila uprostřed kroku, odvrátila se od Malloryho a zadívala se přes park k nemocničním budovám na protější straně. Přijížděla sanitka. Žádná blikající světla, žádný velký spěch. Povzdechla si, jako by se dostali k nevyhnutelné části rozhovoru, kterou chtěla co nejdéle oddalovat.

„Vy si myslíte, že s vámi mluvím proto, že něco chci.“

„To jsem neřekl, paní Nelová.“

„Susan. A máte pravdu. Něco chci. Potřebuju pomoc a nevím, na koho se obrátit.“

Mallory nic neřekl. Chtěl vědět víc, než vysvětlí, že ať už Susan Nelová hledá jakoukoli pomoc, ať už finanční, praktickou nebo emocionální, on je ve výjimečně špatné pozici, aby ji mohl poskytnout.

Susan znovu vykročila. „Mallory, já mám strach o svého syna. Myslím, že by mohl být v nebezpečí.“

„Já vím. To je úplně přirozené. Ale právě jste řekla, že to vypadá slibně. Dělají, co můžou. Mají tu skvělé lidi, Susan, vím, jakou práci odvádějí. Dokázali zázraky. Znám jednoho člověka…“

Zmlkl, když si uvědomil, že se Susan Nelová zastavila a dívá se na něj. „Já nemluvím o Donovanovi. Jde o mého druhého syna, o kterého se bojím. O Donovanova bratra.“

5

Donno se mu o žádném bratrovi nikdy nezmínil. Když o tom Mallory přemýšlel, tak o své rodině nemluvil vůbec. Nebo snad ano? Mallory pátral v paměti. Donno se o své rodině v Johannesburgu párkrát zmínil, řekl něco o tom, že jeho otec byl vědec a že nedávno zemřel, ale bratr? Na toho nikdy řeč nepřišla. Na druhou stranu to nebylo nic tak neobvyklého. Ne každý chce pořád mluvit o sobě. Mallory byl jedním z takových. To, kde se člověk nacházel v dané chvíli, pro něj bylo vždycky důležitější než jeho původ.

„Jmenuje se Scott,“ pokračovala Susan. „Poslední rok to neměl lehké. Jako my všichni.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Mallory.

„Nešlo jen o to Donovanovo zranění. Můj manžel byl loni zabit.“

„Donno se o tom zmínil. Je mi to líto,“ řekl Mallory. „On byl nemocný?“ Jakmile ale položil otázku, hned znal odpověď. Řekla „byl zabit“, nikoli „zemřel“ nebo „skonal“.

„Byla to nehoda. Pro nás všechny to byl strašný šok. Scott to špatně nesl. Myslím, že jsme to všichni nesli těžce. A to, co se stalo Donovanovi, to ještě zhoršilo. U Scotta to byl víc než jen šok. Byl naštvaný. Nikdy nechtěl, aby Donovan vstoupil do armády. Nedokázal to pochopit. Ti dva se vždycky tak lišili.“

Mallory ucítil, jak mu na zátylek dopadla dešťová kapka. Podíval se na oblohu nad korunami stromů a nemocniční budovou. Zdálo se, že se za posledních pár minut setmělo. Susan Nelová sáhla do kabelky a vytáhla deštník. Zvedla ho a snažila se ho držet tak, aby je oba chránil. Mallory odmítavě mávl rukou. „Já jsem v pohodě.“

„Scott je hodný kluk, ale nikdy…“ Zvažovala další slova. „Nedokázal se na nic soustředit.“

Mallorymu bylo jasné, že je vůči synovi tak velkorysá, jak jen matka může být. Mateřská shovívavost. Už jen z těch několika slov – nedokázal se na nic soustředit – si udělal o dotyčném představu. Černá ovce. Poděs.

Susan možná zahlédla v jeho očích odsudek, protože rychle dodala: „Opravdu je to hodný chlapec. Jenom… měl za sebou velmi těžký rok. Jako my všichni.“

„Jasně.“

„Bude to znít hrozně, ale Barthova nehoda pro mě byla ještě těžší než to, co se stalo Donovanovi. Bylo to tak náhlé.“

„Chápu to,“ reagoval Mallory. Nedostalo se mu onoho požehnání – či břemene – mít blízkou rodinu, ale každý voják věděl, jak rodinu ovlivní, když je jejich manžel nebo syn na misi. Byl to neustálý život na hraně. Čekání na zazvonění telefonu, na zaklepání na dveře. Mnoha vojákům došlo, že jejich práce je jednodušší než to, co musí zvládat jejich rodina. Voják měl nad svým osudem určitou kontrolu nebo alespoň iluzi kontroly. Zatímco lidé doma mohli jen čekat a snažit se nemyslet na nebezpečí.

Obvykle ovšem telefonát nebo zaklepání na dveře nikdy nepřijde a manžel či syn se vrátí domů. Ale když už to přijde, nikdy to není nečekané. Jedná se spíše o potvrzení nejhorších obav než o blesk z čistého nebe. Podle toho, co Susan řekla, ale odchod jejího manžela nečekaný byl.

„Jeden den tu prostě byl a druhý den už nežil.“

„Co se stalo?“

Susan si položila ruku na zátylek a upravila si řetízek náhrdelníku. „Bartho miloval horolezectví. Odreagovával se tím. Říkal, že miluje tu krásnou jednoduchost. To, jak se svět omezí na hledání dalšího úchytu. Vzpomínám si, jak byl šťastný, když na tu cestu odjížděl. Poslední dobou byl v práci tak vystresovaný a pracoval dlouho. Lezl tehdy ve Waterval Boven na severozápadě. To bylo jedno z jeho oblíbených míst. Vyšetřovatelé nehody zjistili, že se mu něco stalo s lanem. Spadl z více než čtyř set metrů.“

Polkla a Mallory poznal výraz její tváře. Mluvit o tom jí působilo bolest. „A později, po Donovanově zranění, jsem měla pocit, že to byla pro Scotta poslední kapka. Už se jen tak tak držel pohromadě. Začal víc pít, zůstával dlouho mimo domov. Vždycky jsem se obávala, jaké přátele přitahuje.“

„Pochybné existence?“

Usmála se. „Miluju britské výrazy. Ano, myslím, že by se to tak dalo říct. ‚Pochybné existence.‘ “ Vyslovila to jako někdo, kdo se pokouší objednat si z jídelního lístku neznámou položku v cizím jazyce. „Bartho jim říkal výlupci, což znamená totéž.“ Pokrčila rameny. „Někteří z nich určitě nebyli špatní kluci. Ale znáte tyhle typy. Drogy, večírky, auta. Scott měl párkrát opletačky s policií. On prostě nebyl takový jako…“

„Jako jeho bratr?“

„Donovanovi kamarádi byli úplně jiní. Měl menší sociální okruh. Dobře vycházel s tichými dětmi. S těmi, co sedí nad knihami. Často jsem si myslela, že Scott bude spíš tím, kdo by se stal vojákem.“

„Protože se rád porval?“

„Tak jsem to nemyslela. Jen to, že byl sebevědomější, fyzicky zdatnější.“

Mallorymu se v hlavě začínal rýsovat obraz. Dva bratři: hodný syn a pařmen. Mallory tuhle dynamiku viděl už stokrát. Možná že Scott byl tím mladším bratrem, od narození příliš rozmazlovaným, a pak začal pociťovat odpor ke svému zodpovědnějšímu staršímu sourozenci. Což mezi ně mohlo ještě víc vrazit klín.

„Po Barthově smrti se opravdu snažil, vážně. Častěji mě chodil navštěvovat. Zdálo se, že se snaží. Vzpomínám si, jak jsem si říkala, že by ně něho byl Bartho pyšný. Viděl by, že jsme přece jen vychovali dvě dobré děti. Ale potom… potom, co Donno utrpěl zranění…“

„Začal Scott vyvádět?“

„Po první návštěvě Donovana jsem se vrátila domů, ale věděla jsem, že musím zpátky do Británie. Cítila jsem se ale tak provinile, že jsem Scotta opustila. Připadalo mi, jako bych dávala přednost jednomu synovi před druhým. Když jsem to řekla Scottovi, bylo mu to úplně jedno. Donutila jsem ho slíbit, že si jednou týdně zatelefonujeme.“

„Dodržel to?“

„Ano, k mému překvapení. Každý čtvrtek večer jsme si udělali video hovor. Bylo fajn ho vidět… až na chvíle, kdy to tak hezké nebylo. Nedbal na sebe. Vypadal opravdu pohuble. Pořád mi tvrdil, že je všechno v pořádku. Říkal, že si našel novou práci v baru.“

„To je dobře,“ prohodil Mallory, i když měl podezření, že Scott říkal matce to, co chtěla slyšet.

Susan zpomalila. Cítil, že se dostává k jádru věci. Jemně ji pobídl.

„Kdy jste s ním mluvila naposledy?“

„Před sedmnácti dny,“ řekla a hlas se jí trochu chvěl.

„Od té době nějaké zprávy?“

Zavrtěla hlavou. „Vzpomínám si, že při tom posledním telefonátu se mi ulevilo. Zdál se mi šťastnější. Chystal se ven, aby se s někým setkal. Myslela jsem si, že je to možná nějaká dívka. Ptal se, jak se daří Donovanovi. Dokonce mi na konci hovoru nezapomněl říct, že mě miluje, a taky říkal, že si zase popovídáme příští týden.“

„Možná má moc práce a nemohl se ozval.“

„Už víc než dva týdny? To ne. Scott dovede být zapomnětlivý, ale tohle by neudělal.“

„Zkoušela jste ho kontaktovat i nějak jinak?“

„Zkoušela jsem všechno. Volat na jeho mobil, do jeho bytu, do baru, kde pracoval, jeho kamarádům. Nikdo ho už několik dní neviděl. Na spoustu jeho přátel jsem neměla čísla, ale nakonec jsem měla štěstí. Jeden z nich, Dante, četl sdílený příspěvek na Facebooku. Zavolal mi zpátky a řekl, že Scotta zahlédl den poté, co jsem s ním mluvil.“

„To vás muselo uklidnit.“

„Ne, tehdy jsem se začala opravdu bát. Dante říkal, že šel za Scottem a on že se choval, jako by ho neznal. Byl tam ještě s jedním kamarádem a mluvil se dvěma muži. Jeden z nich měl tetování gangu. Říkal, že Scott a ten druhý kluk, kterého znal, vypadali nějak jinak. A to bylo naposledy, co ho někdo spatřil.“

„A vy se bojíte, že se stalo něco zlého.“

„Ano.“

„Mluvila jste s policií tam u vás?“

„Nebylo to k ničemu.“

„Co říkali?“

„Říkali, že se nejspíš není čeho bát. Říkali, že pokud nemají důkazy, že se mu něco stalo, nemůžou nic dělat. Je dospělý, takže prohlásili, že má právo zmizet, když bude chtít.“

Malloryho to nepřekvapilo. Nebyl obeznámen s policejní praxí v Jihoafrické republice, ale věděl, že ani v jeho zemi se pohřešovaní dospělí muži obvykle nedostávají na seznam priorit. „Nepomohlo to,“ řekl.

„Ne. Ale já to nechtěla tak nechat. Mám přítele na městském úřadě. Mluvila jsem s ním a on se spojil s policií. Šéf oddělení mi pak zavolal zpátky. Nezněl z toho moc nadšeně, ale slíbil, že se na to podívají.“

„Myslíte, že to udělají?“

„Myslím, že budou předstírat, že to udělali. Mallory, já nevím, co mám dělat. Už jsem se chtěla vrátit domů, ale pak mi doktor řekl, že je možné, že se Donovan probudí. Nechci o to přijít, pokud je tu nějaká šance. A jak říkáte, může se stát, že Scott je v pořádku, že se jen někam ztratil. Ale já se cítím tak bezmocná, tisíce kilometrů daleko. A pak jsem vás zase uviděla a pomyslela jsem si…“

„Že bych mohl pomoct?“

„Ano.“

„Nic o mně nevíte. Proč si myslíte, že vám můžu pomoct?“

„Ale já o vás něco vím,“ namítla. Mallorymu přeběhl mráz po zádech. Věděla to? Věděla, že to byl on, kdo poslal jejího syna na nemocniční lůžko? Chystala se vynést tuhle kartu?

„Já vím, že jste sloužil s mým synem, což znamená, že jste byl v tom, co jste dělal, velmi dobrý. Vím, že si na něj každý měsíc uděláte čas, i když on o tom neví. Vím, že jste dobrý člověk.“

„To jste mě špatně pochopila,“ odpověděl Mallory. „A je mi líto, ale myslím, že vám nemůžu pomoct.“

Susan před sebou sepjala ruce. „Nemám se kam jinam obrátit,“ řekla. „Kdybyste se tam mohl vydat, poptat se, třeba zjistíte, co se mu stalo. Ráda zaplatím sazbu, jakou si řeknete.“

„Já nemám žádnou sazbu, protože tohle není můj obor. Právě teď nemám žádný obor. Jak už jsem vám řekl, jsem nikdo.“

„Tomu nevěřím.“ Upřela na něj pohled a její oči ho prosily.

„Věřte,“ vyhrkl, podrážděný tím, že nepřestává naléhat.

Table of Contents

SOUČASNOST

1

2

3

4

5